Провадження № 2/331/44/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.01.2016 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Антоненко М.В.

за участю секретаря Рухловій М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними окремих пунктів договору не відновлюваної кредитної лінії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому вказує на те, що 25 травня 2007 року між ним та Акціонерним- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» - відповідачем по справі був укладений договір не відновлювальної кредитної лінії №093М/07. Згідно умов кредитного договору банк надав позивачу у строкове платне користування кредит (грошові кошти) в розмірі 22 000.00 дол. США.

В п. 6.2. ст. 6 Кредитного договору міститься третейське застереження, за яким «У випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів. Сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те. що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Рискової. 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі якщо спір не може бути розглянутий вищезазначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків відповідно до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українські х банків».

Позивач ОСОБА_1 вважає, що п. 6.2. ст.6 Кредитного договору не відповідає вимогам законодавства, та є таким, що порушує права ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1.2 Договору кредит надавався позичальнику на поточні погреби.

Згідно п. п. 22. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті

1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023- XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої етапі 42 Конституції України треба розуміти так. що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Враховуючи зазначене, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між позивачем та відповідачем, як під час укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання.

Відповідно до ч. 1. 2, п. 10 ч. З ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може пропонувати свої умови договору.

Як вбачається з правової позиці Конституційного Суду України, яка була викладена у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011. кредитний договір який має вид формуляру та іншу стандартну форму є договором приєднання (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

ОСОБА_1 не мав реальної можливості внести зміни до Кредитного договору та змінити п. 6.2. ст. 6 в момент укладення договору, оскільки керівником Запорізької філії було зазначено, що дані договори розробляються юристами Головного відділення в м. Києві та на комп'ютері зберігаються у вигляді текстового документу Microsoft Word у закодованому за допомогою пароля стані. При цьому, працівникам Запорізької філії не відомий пароль, за допомогою якого можна розблокувати текст та відредагувати його. Працівники Запорізької філії мають змогу змінити в тексті договору тільки реквізити позичальника. Таким чином, на переконання позивача, даний кредитний договір є саме договором приєднання.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд. регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

Як вбачається з тексту договору, регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не був невід'ємною частиною Договору та не надавався Позичальнику разом із Договором, що в свою чергу виключало можливість останнього ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду є належність форми і змісту третейської угоди та наявність у ній всіх істотних умов.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. При вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд. регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

З тексту третейського угоди (застереження) видно, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не розглядався, як невід'ємна частина угоди, також не визначений предмет спору, з якого сторони можуть звернутися з позовом до третейського суду, не вказані сторони та їх місце знаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження. або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості.

У відповідності до ч. 7 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Крім того, зазначення у типовій формі договору (договору приєднання) конкретного третейського суду та суддів, також позбавило права позивача на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням положень статті 14 Закону України «Про третейські суди», якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

За вказаних обставин, а також враховуючи те. що Асоціація українських банків являється засновником постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, членом якої на момент підписання Договору також був ПАТ «Укрсоцбанк», відповідач з самого початку перебував у більш вигідному становищі ніж позивач, що в свою чергу свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правосуддя - це самостійна галузі, державної діяльності, яку суди здійснюють шляхом розгляду і вирішення в судових засіданнях в особливій, встановленій законом процесуальній формі цивільних, кримінальних та інших справ.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-3/2008 від 10.01.2008 року було визначено, що третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин є видом недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування.

Як вбачається із узагальнення Практики застосування судами Закону України «Про третейські суди» Верховного Суду України від 11 лютого 2009 року третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину. тому вона має відповідати вимогам встановленим цивільним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Третейське застереження, зазначене у Договорі, порушує права позивача, оскільки позбавляє його права на судовий захист, право вибору суду щодо підсудності справи, право на звільнення від сплати державного мита передбаченого ст. 22 Закону України «Про захист прав споживача» тощо.

У відповідності до 27 ЦК України правочин. що обмежує можливості фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, невідповідність третейської угоди у вигляді третейського застереження у Договорі вимогам цивільного законодавства, є підставою вважати таку третейську угоду нікчемною на підставі ст. 228 ЦПК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі змісту частини 1 статті 261 ЦК України вбачається, що перебіг позовної давності починається від дня. коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В пункті 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 зазначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня коли особа довідалася про порушення свого права.

Тобто, строк позовної давності слід відраховувати не з моменту підписання договору, а з моменту коли ОСОБА_1 стало відомо про порушення його прав.

Про порушення прав ОСОБА_1 як споживача стало відомо після отримання ним листа, відправленого за допомогою Укрпошти. В конверті містилась ухвала Постійно діючого третейського суду при асоціації Українських банків, за якою третейським суддею Мороз О.А. було порушено провадження по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором кредиту №093М/07 від 25.05.2007 року. Призначити справу до розгляду в засіданні третейського суду на 10 годину IS травня 2015 року у приміщенні постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, за адресою: м. Київ. вул. Марії Раскової, 15 (8 поверх, каб. 811). Лист містить штрихкодовий ідентифікатор 813 та був отриманий 23.05.2015 р. Як свідчать дані із сайту Укрпошти даного листа було відправлено лише 07.05.2015 року. Тільки 23.05.2015 року ОСОБА_1 стало відомо про порушення його прав як споживача.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним пункт 6.2. статті 6 Договору не відновлювальної кредитної лінії №093М/07 від 25.05.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1; визнати недійсною статтю 6 Договору не відновлювальної кредитної лінії №093М/07 від 25.05.2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1.

В судове засідання призначене на 25.01.2016 р. представник позивача ОСОБА_1 не з'явився, надав суду клопотання про відкладення судового засідання, мотивуючи неявку зайнятістю в іншому судовому процесі. Будь-яких підтверджуючих документів (повістка, ухвала суду) не надав

Відповідно до ч 1. ст.157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Цивільний позов ОСОБА_1 надійшов до суду 17.06.2015 р., слухання справи неодноразово відкладалось у зв'язку з не явкою сторін. Враховуючи те, що представник позивача двічі - 01.09.2015 р. та 25.01.2016 р. не з'явився в судове засідання без поважних причин, суд розцінює дії представника позивача як невиконання їм своїх процесуальних обов'язків.

Враховуючи вищенаведене, а також думку представника відповідача - ПАТ «Уксоцбанк», який категорично заперечував проти відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі представника позивача ОСОБА_1 за наявними в справі доказами.

Представник відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» в судовому засіданні проти позову заперечував, вважав позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими. Зазначив, що договір від 25.05.2007 р. не є договором приєднання, оскільки позивач був ознайомлений з його положеннями та мав можливість ініціювати внесення до договору змін. Наполягав на застосуванні судом строків позовної давності.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 25 травня 2007 року між сторонами по справі - ОСОБА_1 та Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК» був укладений Договір відновлювальної кредитної лінії № 093М/07. Згідно договору кредиту Банк надав а ОСОБА_1 отримав кредит, надання кредиту здійснювалось окремими частинами - траншами, в межам максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом, в сумі 22 000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США.

Статтю 6 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у ; разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог частини 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 17 Цивільного процесуального кодексу передбачено що сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону, та частиною 1 статті 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського 4 застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Згідно листа Верховного суду України від 11.02.2003 року про практику застосування судами Закону України "Про третейські суди" передбачено , що Третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках - і підставою для створення та Діяльності такого суду. Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак - і третейського рішення. Вбачається, що Розглядаючи будь-яке питання, пов'язане з діяльністю третейського суду, суду перш за все необхідно перевірити наявність укладеної сторонами належним чином третейської угоди, відповідність її форми та змісту встановленим вимогам. Відповідно до положень ст. 5 Закону N 1701-IV спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Судам також слід звернути увагу на положення ст. 203 ЦК, якою встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 6.2. Договору кредиту передбачено що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те що спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, міста Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярощовцем Василем Миколайовичем або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному в даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий значеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

ОСОБА_1 у позовні посилається на норми ч. 1 , 2, п. 10 ч. З ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів», згідно з якими продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

ОСОБА_1 наполягає на тому, що умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, оскільки він не мав реальної можливості ознайомитись з умовами договору перед його укладанням, а також він не мав реальної можливості внести зміни до Кредитного договору та змінити п. 6.2. ст. 6.

Згідно з ч. 1 cт. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що він пропонував відповідачу свої умови договору, або ініціював внести зміни у оспорювані пункти договору. Також, суд вважає не обґрунтованою заяву позивача стосовно того, що він був позбавлений можливості ознайомитись з договором перед його укладанням.

Виходячи з наведеного, не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_1 про те, що договір кредиту укладений між сторонами є договором приєднання відповідно до вимог статті 634 Цивільного кодексу України

Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що при укладанні договору 25.05.2007 р., сторони - ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» були вільні в своєму волевиявленні та бажали реального настання правових наслідків, що обумовлені договором. Вказане підтверджується, крім вищенаведених доказів, тривалим виконанням сторонами умов договору відновлюваної кредитної лінії.

Позивач ОСОБА_1 не довів доказами наявність умов, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, в зв'язку з чим відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних пунктів договору від 25.05.2007 р., а тому в позові слід відмовити.

Судом не застосовуються строки позовної давності, оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 212-215 ЦПК України,

СУД ВИРІШИВ:

Відмовити у зв'язку з необґрунтованістю в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними окремих пунктів договору не відновлюваної кредитної лінії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя М.В. Антоненко