У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Гвоздика П.О., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Літвінчук А.А., Публічне акціонерне товариство «Енергобанк», про визнання договорів дарування та купівлі-продажу майна недійсними, скасування права власності, за касаційною скаргоюпредставника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року позивачзвернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 08 липня 2008 року між Акціонерним банком «Енергобанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») та ОСОБА_10 укладено кредитний договір № 25, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в сумі 270 000 доларів США строком до 05 липня 2013 року для добудови житлового будинку.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 08 липня 2008 року між нею та ПАТ «Енергобанк» укладені два іпотечних договори, відповідно до яких позивач передала в іпотеку банку нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, загальною вартістю 2 833 625 гривень.

07 липня 2008 року між нею та ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримала в борг кошти в сумі 1 500 000 гривень з кінцевим терміном повернення до 07 липня 2009 року.

У зв'язку з неналежним виконанням умов договору позики, відповідач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом про стягнення боргу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2011 року визнано та затверджено мирову угоду між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, відповідно до якої в рахунок стягнення боргу за договором позики припинено право власності позивача на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 та визнано право власності на них за ОСОБА_5

На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_5 здійснила реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення та звернулася до виконкому Миколаївської міської ради для зміни їхньої адреси, яку рішенням міської ради від 21 грудня 2011 року змінено на нову адресу: АДРЕСА_1.

13 лютого 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, відповідно до умов якого останньому передано в дар нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

25 лютого 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу вказаних нежитлових приміщень за ціною 376 300 гривень.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 10 квітня 2012 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 19 жовтня 2011 року та відмовлено у визнанні мирової угоди по цивільній справі за позовом про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 липня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що на той час належали на праві власності ОСОБА_7, шляхом їх реалізації з прилюдних торгів.

Посилаючись на те, що ухвала про затвердження мирової угоди, на підставі якої визнано право власності на спірні приміщення за відповідачем ОСОБА_5 скасована, боргові зобов'язання щодо повернення 1 500 000 гривень нею виконані в повному обсязі, відповідач ОСОБА_5 в порушення вимог Закону України «Про іпотеку» відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_6, а останній в свою чергу - ОСОБА_7, просила суд визнати недійсними договір дарування від 13 лютого 2012 року та договір купівлі-продажу від 25 лютого 2012 року та скасувати право власності останньої на спірні нежитлові приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норма матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що на час укладення оспорюваних правочинів ухвала про визнання мирової угоди та визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_5 набрала законної сили, у зв'язку з чим вона мала право на відчуження спірних приміщень, а питання щодо повернення отриманого на підставі скасованої ухвали суду вирішується, при наявності для того правових підстав, відповідно до положень ст. ст. 380-382 ЦПК України.

Крім того, вирішуючи спір суди правильно зазначили, що окремі правочини щодо іпотечного нерухомого майна, вчинені без згоди іпотекодержателя, можуть бути визнані недійсними за позовом іпотекодержателя, а не іпотекодавця.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня П.О. Гвоздик В.І. Мартинюк