Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Одеська міська рада, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна, виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що Територіальній громаді в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нежиле підвальне приміщення, яке видано 13 травня 2005 року, належить на праві власності нежиле приміщення підвалу, загальною площею 62,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1. На підставі рішення господарського суду Одеської області від 05 травня 2006 року за суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_4 визнано право власності на нежитлові підвальні приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, а саме: 1-1 основне - 53 кв. м, 1-2 підсобне - 9,6 кв. м, 1-3 основне 49,9 кв. м, загальна площа 112,5 кв. м; зобов'язано комунальне підприємство «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» зареєструвати право власності суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_4 на вказані нежитлові приміщення підвалів. У подальшому, на підставі постанови Вищого господарського суду України від 18 жовтня 2006 року рішення господарського суду Одеської області від 05 травня 2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою господарського суду Одеської області від 29 січня 2007 року провадження по справі було припинено. На підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року, який був укладений між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_5 (покупець), останній прийняв у власність спірні нежитлові приміщення. На підставі договору дарування від 30 вересня 2006 року, який був укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, остання стала власником приміщення підвалів, загальною площею 129,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На підставі договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року, який був укладений між ОСОБА_6 (продавець) і ОСОБА_3 (покупець), остання набула у власність нежиле приміщення підвалів, площею 129,4 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_4 розпорядився об'єктом комунальної власності, не маючи на це законного права, всі наступні угоди за цим спірним об'єктом комунальної власності є нікчемними. Враховуючи викладене, Департамент комунальної власності Одеської міської ради просив позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Витребувано від ОСОБА_3 нежиле приміщення підвалу, загальною площею 49,9 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Виселено ОСОБА_3 з нежилого приміщення підвалу, загальною площею 49,9 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, та передано зазначене приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Витребувано у ОСОБА_3 і передано власнику, Територіальній громаді в особі Одеської міської ради, нежиле приміщення підвалу, загальною площею 62,6 кв. м, відображеному в технічному паспорті від 06 травня 2005 року, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити шляхом виселення нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 62,6 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1, яке належить на праві власності Територіальній громаді в особі Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на нежиле підвальне приміщення, видане на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 жовтня 2004 року № 672. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просить ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши матеріали справи, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що згідно з рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 25 листопада 1991 року № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста, у тому числі нежитлові підвальні приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності від 13 травня 2005 року, що видане виконавчим комітетом Одеської міської ради, територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності належать нежитлові підвальні приміщення загальною площею 62,6 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6)

03 лютого 2005 року між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради та приватним підприємцем ОСОБА_4 було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 672/ц/2, а саме підвалу загальною площею 49,9 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення майстерні з ремонту побутової техніки.

05 травня 2006 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 до Одеської міської ради, КП «МБТІ та РОН» та було визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлові приміщення підвалів, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 а саме: 1-1 основне - 53,0 кв. м, 1-2 підсобне - 9,6 кв. м, 1-3 основне - 49,9 кв. м, загальна площа - 112,5 кв. м.

На підставі договору купівлі-продажу від 20 вересня 2006 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив нежитлові приміщення підвалів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 112,5 кв. м.

30 вересня 2006 року на підставі договору дарування ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 нежитлові приміщення підвалів загальною площею 129,4 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05 лютого 2008 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купила нежитлові приміщення підвалів, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 129,4 кв. м.

18 жовтня 2006 року постановою Вищого господарського суду України рішення господарського суду Одеської області від 05 травня 2006 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

29 січня 2007 року ухвалою господарського суду Одеської області провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської міської ради, комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» припинено.

Отже, судами встановлено, що рішення господарського суду, яке стало правовою підставою для реєстрації за ОСОБА_4 права власності на спірне нежитлове приміщення та подальшого укладання договорів дарування та купівлі-продажу скасовано.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

За змістом зазначеної норми майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15.

Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, суд апеляції інстанції вірно виходив із того, що спірне майно вибуло із володіння власника - Одеської міської ради, поза його волею, відповідач ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися власністю громади, оскільки судове рішення на підставі якого останній зареєстрував право власності скасовано, тому наявні правові підстави для витребування цього майна з чужого незаконного володіння у відповідача ОСОБА_3, яка є його останнім власником.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 16 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська