АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

14 січня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

при секретарі - Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне територіальне управління юстиції в м.Києві в особі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві про визнання батьківства,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 01 жовтня 2015 року,

встановила:

у червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства. Представник позивача подав клопотання про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження малолітньої ОСОБА_5 у праві виїзду за кордон, посилаючись на те, що у разі задоволення позову про встановлення батьківства та невжиття зазначених заходів забезпечення позову права позивача можуть бути порушено.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 01 жовтня 2015 року клопотання задоволено, обмежено ОСОБА_5, 2006 року народження у праві виїзду за кордон.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши виділені матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання батьківства, посилаючись на те, що він є біологічним батьком малолітньої ОСОБА_5 і ставиться до неї як до рідної дочки, та зазначав, що мати дитини, відповідач ОСОБА_3 уклала шлюб із громадянином Німечиини та має намір разом з дитиною змінити постійне місце проживання, що буде перешкоджати йому здійснювати піклування за дитиною.

Представник позивача подав клопотання про забезпечення позову шляхом тимчасового обмеження малолітньої ОСОБА_5 у праві виїзду за кордон, посилаючись на те, що у разі задоволення позову про встановлення батьківства та невжиття зазначених заходів забезпечення позову права позивача можуть бути порушено. Представник позивача зазначав, що відповідач ОСОБА_3 має намір виїхати разом з дитиною ОСОБА_5 на постійне проживання до Німеччини, що може утруднити виконання рішення суду у вказаній справі.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 01 жовтня 2015 року клопотання задоволено, тимчасово обмежено ОСОБА_5 2006року народження у праві виїзду за кордон.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову є визнання ОСОБА_1 батьком прав малолітньої ОСОБА_5, 2006 року народження, а забезпечення позову у такий спосіб є доцільним.

Однак, погодитись з таким висновком суду колегія суддів не може з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Враховуючи те, що в процесуальному законі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК України, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, суд не може застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК України та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією України, та вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено можливість тимчасового обмеження у виїзді з України, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші неврегульовані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857- XII, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16- річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

В даному випадку, судом першої інстанції було обмежено у праві виїзду за кордон малолітню дитину, яка не є стороною у справі, чим порушено її права. Посилання позивача на те, що невжиття заходів забезпечення позову у вказаний спосіб може утруднити або унеможливити виконання рішення суду не можуть бути підставою для обмеження дитини у праві виїзду за кордон.

Враховуючи викладене, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову ухвалу, кою в задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 01 жовтня 2015 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Головне територіальне управління юстиції в м.Києві в особі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві про визнання батьківства шляхом обмеження ОСОБА_5 2006 рокународження у праві виїзду за кордон - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді

№ справи: 753/10895/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2306/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Цимбал І.К.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.