Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Жупанової І.Б., при секретарі Помазан Г.Ю., з участю позивача, його представника - адвоката Іващенко М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд виселити відповідача з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зняття відповідача з реєстраційного обліку у вказаному будинку.

В позові пояснив, що йому на підставі договору дарування належить ? частина вказаного домоволодіння, в якому зареєстровані та мешкають він, його дружина - ОСОБА_4, його сини - ОСОБА_5, ОСОБА_3 - відповідач по справі.

В період проживання в даному будинку відповідач поводиться неправомірно та негідно, постійно перебуває у стані алкогольного сп'яніння, в зв'язку із чим принижує його честь та честь його дружини, вчиняє сварки, ображає нецензурною лайкою, погрожує йому та його дружині фізичною розправою, псує майно, не сплачує комунальні послуги.

Позивач неодноразово звертався до Шевченківського РВ з приводу вчинення насильства в сім'ї відповідачем, але всі заходи виявилися марними.

Також зазначив, що вони з дружиною є літніми людьми, мають право на тихе та спокійне життя, що є неможливим внаслідок образ та протиправних дій з боку відповідача.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Іващенко М.В. позовні вимоги підтримали, зазначили, що ОСОБА_3 часто перебуває у стані алкогольного сп'яніння, що породжує з його боку конфлікти по відношенню до всіх членів сім'ї ОСОБА_3, псує майно, з приводу чого він неодноразово звертався до правоохоронних органів, внаслідок чого відповідач у 2015 році був притягнутий до адміністративної відповідальності за насилля в сім'ї.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що зазначені конфлікти в сім'ї провокує його брат - ОСОБА_5, і саме до нього застосовувалися заходи правоохоронними органами. Він же, навпаки, заступається за батьків, допомагає їм, доглядає за будинком, здійснює поточні ремонтні роботи. А ьбатькові не до вподоби, що він приходиить жити з літньої кухні, де він зазвичай мешкає з братом, до будинку, оскільки брат створює своєю поведінкою конфліктні ситуації.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона не хоче, щоб відповідача - її сина виселяли з даного будинку, особливо «без надання іншого житлового приміщення", хай він проживає у літній кухні. Вказану частину будинку їх родина отримала на всіх, в тому числі і на синів, в порядку поліпшення житлових умов, але оформили це договором дарування, оскільки попередній власник цієї частини будинку сдав її підприємству, яке надало йому натомчсть квартиру, а їм на сім'ю з чотирьох чоловік надали цю половину будинку. З приводу ж того, що її чоловік - позивач- звертався до правоохоронних органів, їй нічого невіломо, син майно не псівав, двері не розбивав, а лише стукав до них у будинок, коли була сварка з братом.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивача, свідка, дослідивши письмові докази, дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку з наступним:

Судом встановлено, що ? частина будинку АДРЕСА_1, належить позивачу.

Згідно довідки про склад сім'ї № 354 від 03.11.2015 року за даною адресою зареєстровані: позивач - ОСОБА_2, його дружина - ОСОБА_4, їх сини - ОСОБА_5, ОСОБА_3 - відповідач. Зазначені особи, в тому числі і відповідач були зареєстровані в цьому будинку з дозволу власника, про що вказує в позовній заяві і сам позивач.

Таким чином, відповідач, будучи зареєстрованим в спірному житловому приміщенні як член сім'ї позивача у передбаченому законодавством порядку, набув права користування цим житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмеженний у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 157 ЖК України встановлює, що членів сім`ї власника квартири може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Ч. 1 ст. 116 ЖК України визначає, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми стаття 116 вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення.

б) використання його не за призначенням.

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Позивачем в якості підстави свого позову було обрано виселення через неможливість сумісного проживачння внаслідок систематичного порушення правил соціалістичного співжиття відповідачем.

Виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття.

П. 17 ПВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Отже доказіванню за обраною позивачем підставою позову підлягає як факт наявності самої протиправної систематичної поведінки відповідача, так і той факт, що до нього попередньо вживались заходи, попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями органу місцевого самоврядування, а також заходи громадського впливу.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу, але волна знов чинила такі дії.

Таким чином законодавством встановлений чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як з'ясовано в ході розгляду справи, між сторонами виникають періодично конфліктні ситуації. Але, сама по собі наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідача і не має законних підстав виселяти його з вищевказаного будинку.

Посилання позивача на притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за насилля в сім'ї судом до уваги не приймається, оскільки позивачем не доведено суду належними і допустимими доказами цей факт.

Таким чином, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та не доведеність позовних вимог щодо виселення відповідача, оскільки позивачем не доведено, а судом не встановлені підстави передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України або інші встановлені законом підстави для виселення відповідачів з вказаної квартири.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст. 116, 156, 157 ЖК України, п. 17 ПВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя