Справа № 134/1776/14-ц Провадження № 22-ц/772/185/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 39Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Зайцева А.Ю., Нікушина В.П., секретар - Торбасюк О.І., за участі представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права на спадщину та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання будинку спільною сумісною власністю, визнання частково недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на ? частини житлового будинку, -

встановила:

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати за нею право на спадщину за заповітом на ? частину житлового будинку за адресою: вул. Кульбачної, 1, смт. Крижопіль, Вінницька обл., веранди, літньої кухні, погреба, огорожі.

Позов мотивовано тим, що в даному будинку проживала її тітка ОСОБА_4, яка придбала будинок у 1977 році. Пізніше тітка одружилась із відповідачем, який став проживати із нею. В грудні 2012 року тітка померла, в звязку з чим, відкрилась спадщина на належне їй майно. При житті ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_3 ? частину спірного будинку. У визначений законом час позивачка звернулась до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Проте оформити її не змогла, оскільки нотаріусу потрібно було надати правовстановлюючі документи, які знаходяться у відповідача і які останній відмовився надати.

В жовтні 2014 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій, за остаточними вимогами, просив: визнати житловий будинок, за адресою: вул. Кульбачної, 1, смт. Крижопіль, Вінницька обл., спільною сумісною власністю подружжя; визнати заповіт, складений ОСОБА_4, в частині заповідання1/2 частини житлового будинку та видане йому свідоцтво на спадщину за законом від 25.03.2014 року на ? частини спірного будинку частково недійсними; визнати за ним право власності на ? частини спірного житлового будинку.

Зустрічний позов мотивовано тим, що в 1979 році позивач за зустрічним позовом уклав шлюб із ОСОБА_5, яка після укладення шлюбу прийняла прізвище Гаврилюк. Спірний будинок ОСОБА_4 придбала ще до шлюбу із ОСОБА_2 після укладення шлюбу вони стали проживати у вказаному будинку однією сімєю до смерті дружини.

Під час проживання у вказаному будинку ОСОБА_2 зробив капітальний ремонт, у звязку з чим вартість будинку значно збільшилась, а отже, цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, а від так змінюється порядок поділу часток між спадкоємцями, і підлягає зміні розмір частки у заповіті. Отже, і заповіт, і свідоцтво про право на спадщину повинно бути визнано недійсним.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, у задоволенні ж позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом, при ухваленні рішення, не було доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а висновки суду не відповідають обставинам справи, внаслідок чого неправильно застосовані норми матеріального права.

Зокрема, необґрунтованим є висновок суду, що вартість житла збільшилась не в результаті покращення його вартості, а в результаті регулювання цінової політики в період з 1977 року по 2015 рік; неправильний висновок суду про те, що роботи проведені ОСОБА_2 не є капітальним ремонтом, а були необхідними для збереження та благоустрою будинку; суд допустив помилку, коли порівнював вартість проведених будівельних робіт із ринковою вартістю будинку; не враховано обставину, що за період спільного проживання у шлюбі, майно одного з подружжя істотно збільшилось у вартості внаслідок проведення капітальних ремонтних робіт іншого; судом не враховано ст. ст. 60-62 СК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 24 листопада 1977 року ОСОБА_5 купила у ОСОБА_6 житловий будинок за адресою: вул. Піонерська, 2 (нині вул. Кульбачної, буд.№ 1), смт. Крижопіль, Вінницька області. 31 березня 1978 року Тульчинським МБТІ зареєстровано договір купівлі-продажу № 637 і за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок.

29 травня 1979 року ОСОБА_5 уклала шлюб із ОСОБА_2 і змінила прізвище на «Гаврилюк». Після реєстрації шлюбу сторони проживали в спірному будинку.

За життя ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_3 1/2 частину жилого будинку по вул..Піонерській,1, ( нині Кульбачної,1), смт. Крижополя.

Після смерті ОСОБА_4 сторони спору в установлений законом строк прийняли спадщину, подавши до Крижопільської державної нотаріальної контори відповідні заяви.

25 березня 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом - на ? спірного житлового будинку.

ОСОБА_3 не може отримати відповідного свідоцтва через перешкоди з боку відповідача, який вже оформив право на спадщину, в наданні нотаріусу правовстановлюючих документів на спірний будинок.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, про наявність підстав для задоволення вимог первісного позову, оскільки, встановлено, що правовстановлюючі документи на спірний будинок свідоцтво про право власності на будинок перебувають у відповідача і останній відмовився передати їх нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сам факт довгого спільного проживання з спадкодавцем та тривалого користування майном, яке було особистою власністю спадкодавця не є підставою для виникнення спільної сумісної власності. Крім цього, проведенні ремонтні роботи у будинку, про які стверджує ОСОБА_2, являються необхідними роботами по збереженню та благоустрою спірного будинку, та не вплинули на збільшення вартості будинку, про яке стверджує ОСОБА_2

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив всі обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 померла 28 грудня 2012 року. (а.с. 37).

Відповідно до заповіту №23 від 12 лютого 1999 року, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_3 ? частину житлового будинку та ? частину надвірних будівель, що знаходяться за адресою: вул.. Піонерська, 1, смт. Крижопіль, Вінницька обл. (а.с. 5).

ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом (а.с. 74-76), отже, ОСОБА_3, відповідно до ст. 1269 ЦК України є спадкоємцем, який прийняв спадщину.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

ОСОБА_3, звернувшись до нотаріуса за видачею їй свідоцтва про право на спадщину на частку спірного будинку на нерухоме майно, виконала свій обовязок згідно ст. 1297 ЦК України.

Згідно п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як встановлено судом, свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 не може отримати, оскільки ОСОБА_2 не надає до нотаріальної контори правовстановлюючі документи на спірний будинок. Дану обставину в суді першої інстанції ОСОБА_2 не заперечував.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В даному випадку, ОСОБА_2 порушує права ОСОБА_3 щодо оформлення права на спадкове майно, а отже, її порушенні права підлягають захисту, шляхом задоволення її позову.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції з приводу наявності підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову.

Судом встановлено, що 24.11.1977 року ОСОБА_5 купила у ОСОБА_6 спірний будинок. Ціна продажу становила 3 000 (три тисячі) крб. (а.с. 6-7).

ОСОБА_5 29 травня 1979 року уклала шлюб із ОСОБА_2 і змінила прізвище на «Гаврилюк».

Після реєстрації шлюбу подружжя ОСОБА_2 проживали в спірному будинку. ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_4 продовжує проживати в цьому будинку.

ОСОБА_2, заявляючи вимоги за зустрічним позовом, керувався ст. 25 КпШС відповідно до якої, якщо майно, яке було власністю одного із подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності, внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічне врегулювання спірних правовідносин містить у статті 62 СК України.

Отже, вирішуючи вимоги за зустрічним позовом необхідно встановити чи істотно збільшилась вартість спірного майна за час шлюбу і за рахунок яких засобів.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом, за клопотанням ОСОБА_2 була призначена судова будівельно-технічна експертиза, на вирішення якої ставилось питання:

визначення вартості спірного будинку станом на 1977 рік;

визначення обєму та вартість затрачених матеріалів та виконаних робіт;

визначення вартості спірного будинку на час розгляду справи.

Згідно висновку експерта: по першому питанню визначити вартість житлового будинку станом на 1977 рік визначити неможливо через відсутність у експерта станом на час проведення дослідження інформації про ціни продажу подібного майна; по третьому питанню визначено вірогідну вартість продажу вказаного житлового будинку у розмірі 241 274 грн. (двісті сорок одна тисяча двісті сімдесят чотири гривні); по другому питанню визначено, що по благоустрою житлового будинку та господарських будівель проведено такі роботи: заміна покриття; улаштування піддашку на хаті; зовнішнє штукатурення стін; улаштування цоколю; улаштування водовідведення; заміна дверей; заміна підвіконь; скління вікон; фарбування вікон, підлоги, дверей; вапняне фарбування стін та стель; об клеєння кімнат шпалерами; облицювання стін керамічною плиткою. Аналогічні роботи проведено у веранді та літній кухні. Крім того, було проведено улаштування бетонного вимощення; встановлення внутрішньо дворового паркану та паркану по периметру; встановлення воріт та хвіртки. Загальна вартість проведених ремонтно-будівельних робіт, на час проведення дослідження, становить 92 491,41 грн. (девяносто дві тисячі чотириста девяносто одна гривня сорок одна копійка).

Колегія суддів вважає, що даний висновок експерта по двом першим питанням не можна брати до уваги з наступних підстав.

Хоча експерт і визначив обєм ремонтних робіт, однак він не зазначив період часу, протягом якого ці ремонтні роботи проводились. Це має велике значення, адже в шлюбі подружжя ОСОБА_2 з 1979 року, і, колегія суддів вважає що ці ремонтні витрати понесені ними протягом часу перебування у шлюбі. Також експерт не стверджує, що ці роботи проводились одномоментно.

Загальновідомим фактом, який не потребує доказуванню, є те, що і вартість матеріалів, і вартість робіт в різні роки, починаючи з 1979 року, не однакова, що є суттєвим для встановлення загальної вартості і робіт, і матеріалів.

Крім того, виходячи з характеру та виду ремонтних робіт, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані у висновку експерта роботи, це роботи по благоустрою як будинку так і присадибних обєктів нерухомості, та прибудинкової території, і також являються необхідними роботами по збереженню обєкту нерухомості.

Враховуючи висновок експерта про неможливість встановити вартість будинку станом на 1977 рік, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт встановлення ринкової вартості спірного будинку на час розгляду справи та ціну будинку за договором купівлі-продажу даного будинку в 1977 році (3000 крб.) не свідчить про збільшення вартості (цінності) спірного будинку, а свідчить про наслідок цінової політики нерухомого майна за період з 1979 року по 2015 рік.

У зустрічному позові ОСОБА_4 посилається на ст. 25 КпШС, якою було закріплено підстави виникнення спільної сумісної власності подружжя на роздільне майно, що їм належало. Проте дана стаття не може бути застосована при вирішені даних спірних правовідносин, оскільки вказаний кодекс втратив чинність на момент виникнення спірних правовідносин (відкриття спадщини) зі вступом у дію Сімейного кодексу України. Тому, суд першої інстанції правильно застосував ст..62 СК України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач фактично не довів, що вартість спірного будинку та прибудов значно збільшилась внаслідок спільних трудових та грошових затрат або затрат його особистих.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість визнати спірний будинок обєктом спільної сумісної власності з наведених вище підстав.

Приймаючи до уваги, те, що всі інші позовні вимоги за зустрічним позовом (крім першої - вимоги про визнання спірного будинку обєктом спільної сумісної власності) за своєю мотивацією є похідними від першої, то відмовляючи в задоволенні вимоги про визнання будинку обєктом права спільної сумісної власності, не підлягають задоволенню решта вимог зустрічного позову.

Крім цього, суд першої інстанції зробив правильний висновок, про незаконність вимог за зустрічним позовом про визнання частково недійсним заповіту (в частині розміру заповідальної частки), так і свідоцтва в цілому про право на спадщину, оскільки вони не відповідають вимогам ЦК України.

Зокрема, позов про визнання заповіту недійсним, може бути поданий у випадку передбаченому ч.2, 3 ст.1257 ЦК України - якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Що стосується недійсності свідоцтва про право на спадщину, то воно визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи все вищевикладене, керуючись ст. ст. 303,308,315,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 04 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: