АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1104/16 Справа № 200/4094/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Яковлев Д. О. Доповідач - Черненкова Л.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Осіян О.М.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

26 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся із зазначеним позовом, за яким просив суд визнати договір фінансового лізингу №000293 з додатками від 27.01.2015 року недійсним та стягнути з відповідача сплачені ним кошти в розмірі 186 000грн. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 27 січня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» був укладений договір фінансового лізингу №000293 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є автомобіль Kia Cee'd. Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що він повинен спочатку сплатити передплату за автомобіль в сумі 186 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. Передплата була сплачена в той же день в повному розмірі. Однак представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, з якого сума в розмірі 31 000грн. виявилася адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. Даний адміністративний платіж передбачений договором, але йому не надали можливість детально ознайомитись в умовами договору до його підписання. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Позивач зазначав в позовній заяві, що спірний договір є споживчим договором лізингового кредиту та не відповідає вимогам п.3,6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Такі порушення призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і в силу положень частин 1,2, п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими для позивача та відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними на підставі ч.1 ст. 203 ЦК Україні, ч.1 ст. 215 ЦК України. У відповідності до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України недійсним правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити; визнати недійсним договір фінансового лізингу №000293 від 27.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна»; стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 186 000 грн.; стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» в доход держави 1 860грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» просили скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 січня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна», в особі представника ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності №71 від 14.03.2014 року (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №000293. На підставі вищевказаного договору ОСОБА_2 було сплачено відповідачу авансовий платіж згідно умов договору фінансового лізингу №000293 у сумі 186000грн. та це підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк» НОМЕР_1 від 27.01.2015 року. Згідно п.1.4 цього договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Пунктом 1.7 спірного договору визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця авансового платежу ( 50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмета лізингу), та комісії за передачу предмета лізину (3% від вартості предмета лізингу). Згідно п.2.1 спірного договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами, але не більше 78 календарних місяців з моменту підписання даного договору. Відповідно до п.2.2 вказаного договору, строк лізингу починається з дати передачі та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу і в останню дату платежу, зазначено у додатку №3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Пунктом 9.7 договору визначено, що кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: а) адміністративний платіж, тобто комісійна винагорода лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі «Адміністративний платіж»), яка розраховується як визначено у Додатку №1 до даного договору становить 10% від вартості предмету лізингу, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатку №1 до даного договору та становить 50% від вартості предмета лізингу, в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в Додатку №1 до даного договору та становить 3% від вартості предмету лізингу. Пунктом 8.1 договору передбачено, що лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим договором розраховуються в Євро на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом Євро до української гривні, чинним на робочий день виписки рахунку або квитанції на сплату платежу. Пунктом 11.2 договору передбачено право лізингоодержувача при обов'язковій умові сплати в повному обсязі заборгованості за лізинговими платежами, сплати можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків, придбати у власність (викупити) предмет лізингу по його залишковій вартості за окремо укладеним договором купівлі-продажу. Розділом 12 спірного договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» (пункти 12.1-12.13), встановлена відповідальність лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору. Зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмету лізингу. Згідно п.12.1 договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти в сумі 60% від сплаченої суми авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В такому випадку адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається. Згідно з квитанцією від 27.01.2015 НОМЕР_1, ОСОБА_2 на виконання умов даного договору сплатив ТОВ «Євролізинг Україна»,- 186 000грн.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що умови п.1.4 спірного договору про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, - суперечать вимогам ч.1 ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Пунктом 12.1 розділу 12 спірного договору встановлено жорстку односторонню відповідальність позивача - лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3,6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Такі порушення призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і в силу положень частин 1,2, п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими для ОСОБА_2 та відповідно до ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Однак визнання їх недійсними зумовить і зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень спірного договору, тому суд відповідно до положень, визначених в ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України, - визнає недійсним спірний договір в цілому. Відповідно з вищенаведеного, суд вважав обґрунтованою вимогу позивача про визнання договору недійсним. На підставі ст.216 ЦК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму платежів згідно договору фінансового лізингу в розмірі 186 000грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Спірні правовідносини виникли у сторін по справі щодо визнання договору фінансового лізингу №000293 від 27.01.2015 року недійсним та застосування наслідків недійсного правочину шляхом стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача сплачені кошти в розмірі 186 000 грн.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що 27 січня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» (лізингодавець) та ОСОБА_2 (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №000293. На підставі цього договору ОСОБА_2 було сплачено відповідачу авансовий платіж згідно умов договору фінансового лізингу №000293 у сумі 186 000грн. та це підтверджується квитанцією ПАТ КБ «Приват Банк» НОМЕР_1 від 27.01.2015 року.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.6, ч.1 ст.7, ч.2 ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст.1, ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

У відповідності з ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

В силу ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що умови п.1.4 спірного договору про те, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець, - суперечать вимогам ч.1 ст.808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця.

Згідно п.12.1 спірного договору, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти в сумі 60% від сплаченої суми авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В такому випадку адміністративний платіж лізингоодержувачу не повертається.

Пунктом 12.1 розділу 12 договору встановлено жорстку односторонню відповідальність позивача - лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3,6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч.1 ст.7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору.

Спірний договір фінансового лізингу є споживчим договором і до нього застосовується Закон України "Про захист прав споживачів".

У відповідності з ч.ч. 1, 2, п.п. 4, 7, 10 ч.3, ч.5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Цей висновок узгоджується з Правовою Позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року, де зазначено:

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Аналізуючи спірний договір, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не отримав інформацію щодо істотних умов договору, які передують укладенню договору,зокрема, відносно предмету лізингу та відносно відповідальності за договором, які є несправедливими для нього, як споживача фінансових послуг, адже лізингодавець відповідно до умов договору може не виконувати свої зобов'язання щодо предмету лізингу та при цьому ніякої матеріальної відповідальності за це не несе, а лізингоодержувачу при розірванні договору фінансового лізингу за умови невиконання своїх зобов'язань лізингодавцем не має права на отримання всієї суми, яку сплатив на користь лізингодавця, і в цьому разі всупереч принципу добросовісності договору наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність ( п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені порушення закону при укладені спірного договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін і в силу положень частин 1,2, п.3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими для позивача ОСОБА_2

Визнання недійсними п.п. 1.4, 12.1 спірного договору зумовить зміну інших, взаємопов'язаних з ними положень договору фінансового лізингу, а тому суд першої інстанції відповідно до положень, визначених в ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі ч.1 ст.203, ч.3 ст.215 ЦК України вірно визнав недійсним спірний договір в цілому.

Колегія суддів вважає, що оскільки спірний договір фінансового лізингу №000293, укладений між сторонами у справі 27.01.2015 року суперечить положенням вищевказаних норм Закону, а також моральним засадам суспільства, то наявні підстави для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.203, ч. ст. 215 ЦК України.

У відповідності до вимог ст. 216 ЦК України - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Суд першої інстанції правильно застосував ст. 216 ЦК України до спірних правовідносин, як наслідки недійсного правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача отримані за недійсним договором грошові кошти в сумі 186 000 грн.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду та стосуються переоцінки доказів у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді З.М. Пономарь

О.М. Осіян