Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 січня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Коломоєць Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, про визнання договору дарування ? частини будівлі магазину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 у якому просить суд: визнати недійснимдоговір дарування від 09 грудня 2008 року 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, укладений між ним та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за№ 10-4153; визнати за ним право власності на 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26.

В обґрунтування зазначених позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що у 2008 році він та його рідний брат ОСОБА_2 уклали усну угоду на майбутнє про те, що він зі своєї сторони подарує братові (відповідачу) 1/2 частину будівлі магазину, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, а відповідач йому в свою чергу подарує 1/2 частину будівлі магазину, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д.

Така усна угода була викликана тим, що вони з його братом (відповідачем) на той час були дійсно у гарних стосунках та вели спільну господарську діяльність.

Таким чином, між ним та братом фактично було укладено усний правочин на майбутнє про дарування один одному по 1/2 частині належних їм на праві приватної власності будівель магазинів зазначених вище.

24 жовтня 2008 року на виконання їхніх із братом домовленостей, ОСОБА_2 видав довіреність, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрована в реєстрі за № 12550, на його доньку ОСОБА_5 з правом бути його повноправним представником в усіх державних та недержавних органах та установах, стосовно належного йому нерухомого майна, в тому числі зокрема КП Дніпропетровське МБТІ з приводу реєстрації правовстановлюючих документів з правом отримання витягів про реєстрацію та з реєстру права власності на нерухоме майно. Дана довіреність була видана строком на три роки та дійсна була по 24 жовтня 2011 року.

29 жовтня 2008 року його донька від імені ОСОБА_2, на підставі зазначеної вище довіреності, звернулася до КП Дніпропетровське МБТІ з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д, що підтверджується копією пам'ятки КП ДМБТІ від 29.10.2008 року та копіями повідомлень про сплату за замовлення.

Зважаючи на те, що його рідний брат почав таким чином виконувати їхні попередні домовленості, він зі своєї сторони розпочав готувати документи для вчинення договору дарування 1/2 частини належної йому на праві приватної власності будівлі магазину по вул. Орджонікідзе, 26.

09 грудня 2008 року на виконання їхніх із братом домовленостей, між ним та його братом було укладено договір дарування 1/2 частини будівлі магазину, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 10-4153.

Згідно договору дарування, дарувальник передає у власність, а обдаровуваний приймає у власність належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, буд. 26, безоплатно.

Відповідно до договору дарування, 1/2 частина вказаної будівлі магазину належить дарувальнику на підставі рішення б/н Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2007 року (справа № 2-2757/2007), зареєстрованого у КП ДМБТІ в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно від 11.12.2007 року за реєстраційним № 21371759 (ОСОБА_6 № 17000099 на бланку серії ССГ № 946791).

Даний договір дарування було зареєстровано у КП ДМБТІ в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 січня 2009 року.

26 грудня 2008 року його донька діючи на підставі довіреності від імені відповідача, отримала у КП ДМБТІ ДОР витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 21425139 від 26.12.2008 року для дарування відповідачем йому 1/2 частини будівлі магазину розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д, що підтверджується копією зазначеного ОСОБА_6, яка випадково залишилася у його доньки.

Однак зважаючи на те, що отримання витягу відбулось вже перед новорічними святами, відповідач вмовив його, що після того, як свята закінчаться вони разом з ним поїдуть до нотаріуса з метою укладення відповідного договору дарування.

В подальшому відповідач постійно відкладав укладення договору дарування належної йому частини будівлі магазину, постійно змінюючи підстави неможливості такого укладення.

Однак, враховуючи той факт, що довіреність видану відповідачем на його доньку останній не скасовував, а також враховуючи той факт, що відповідач все ж таки є його рідним братом, він був впевнений, що останній таки вчинить договір дарування на його ім'я і виконає домовленості.

Окрім того, підтвердженням їхніх із братом домовленостей є угода, яку ОСОБА_2 склав від свого імені та надіслав на його адресу, з якої вбачається, що останній дійсно підтверджує свою обіцянку щодо дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. ім. газети Правда, 26д, копія якої додається разом із копією опису та конверту.

Всупереч його сподіванням, до березня 2011 року відповідач так і не здійснив дарування 1/2 частини належної йому на праві приватної власності будівлі магазину, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети Правда, 26д.

Таким чином, враховуючи той факт, що він у повній мірі виконав їхні з відповідачем усні домовленості та було укладено договір дарування, однак зі сторони відповідача було вчинено щодо нього обман, він вважає що оспорюваний договір дарування має бути визнаний недійсним.

Відповідач ввів його в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б він заздалегідь знав про те, що відповідач не збирається укладати договір дарування на його користь частки іншого магазину розташованого по пр. Газети «Правда», 26д, то він не укладав би жодного договору дарування частини магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь відповідача. Він не мав наміру вчиняти безоплатне дарування належної йому на праві власності частини будівлі магазину відповідачу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник позовні вимоги підтримали та предявлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у позовній заяві та письмових поясненнях обставини.

Відповідач та його представники у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у письмових запереченнях обставини.

Третя особа повідомлялася належним чином про місце та час судового розгляду, однак в судове засідання не з'явилася, сповістила про можливість розгляду і вирішення справи за її відсутності, вирішення справи віднесла на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їхніх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними братами, які з 1991 року почали вести спільну комерційну справу повязану із торгівлею на автомобільних ринках Дніпропетровщини запасними частинами для автотранспортних засобів. Першим дану підприємницьку діяльність розпочав ОСОБА_1, а згодом він запросив до участі у ній свого брата ОСОБА_2, і потім ОСОБА_7

Дані обставин визнали сторони, а також підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_6

Як зазначив відповідач, бізнес з братом вони ділили навпіл та усі прибутки, ризики, збитки і витрати вони розподіляли між собою за принципом 50/50.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що знає братів ОСОБА_5 близько пятнадцяти років, оскільки він у них працював. Він допомагав їм будувати магазин по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську, також як і допомагав здійснювати реконструкцію магазину по пр. Газети «Правда», 26д. Йому відомо, що вказаний бізнес брати ОСОБА_5 повинні були поділити навпіл, оскільки вони разом усе робили. Але, коли закінчилося будівництво магазину по вул. Орджонікідзе, 26, між братами ОСОБА_5 почалися спори з приводу поділу магазинів. Йому стало відомо, що сторони домовилися подарувати один одному по половині вказаних магазинів, і таким чином поділити бізнес, але через непорозуміння у цьому питанні поміж ними почали виникати свари і скандали, передусім через те, що ОСОБА_2 не подарував братові ОСОБА_1 частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську. Він був свідком того, як ОСОБА_2 узимку 2011 року приїхав до магазину по вул. Орджонікідзе, 26, і намагався забрати ? частину приміщення шляхом встановлення перегородок. Через це між сторонами виник скандал.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні вказали, що оскільки вони довготривалий час є працівниками магазину по вул. Орджонікідзе, 26, то також були свідками свари, яка трапилася у 2011 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, під час якої останні з'ясовували стосунки, та оскільки вони були присутніми при цьому вони дізналися, що ОСОБА_2 не виконав своїх домовленостей щодо дарування на користь ОСОБА_1 частини магазину по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську. ОСОБА_2 приїхав до магазину з невідомими особами, поводив себе агресивно, намагався вигнати їх із приміщення магазину вказуючи на те, що він тут господар і ОСОБА_1 винен йому половину магазину. ОСОБА_10 вказав, що ОСОБА_2 під час вказаної свари застосовував до нього фізичну силу за допомогою палки.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні також підтвердила, що узимку 2011 року відповідач дійсно приїздив до магазину по вул. Орджонікідзе, 26, з метою заволодіння половиною будівлі магазину. Між сторонами тоді сталася свара через те, що ОСОБА_2 не виконав домовленостей із ОСОБА_1 і не подарував останньому половину магазину по пр. Газети «Правда», 26д.

ОСОБА_9 допитаний в якості свідка зазначив, що сторони спільно здійснювали господарську діяльність під час якої спільно придбали магазин «Траса», розташований по пр. Газети «Правда»,26д, в м. Дніпропетровську. Згодом сторони вирішили розширити свою господарську діяльність та спільними зусиллями побудували магазин по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську. Оскільки комерційна справа була спільна, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійшли обопільної домовленості про те, що вони подарують один одному по половині вказаних магазинів. Така ситуація склалася через те, що магазин «Трасса» по пр. Газети «Правда», 26д, хоч і був придбаний спільними зусиллями ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_7, але юридично зареєстрований лише на одного відповідача, а магазин по вул. Орджонікідзе, 26, був юридично зареєстрований лише на одного позивача. Оскільки усі документи щодо магазина по вул. Орджонікідзе, 26, були виготовлені, ОСОБА_1 свою частину домовленості із братом виконав належним чином та вчинив договір дарування ? частини магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь ОСОБА_2 Останній, з метою підготовки до вчинення договору дарування ? частини магазину «Трасса» по пр. Газети «Правда», 26д, на користь ОСОБА_1, видав на ім'я доньки позивача ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останню здійснювати від його імені дії повязані із збором документів для вчинення договору дарування, та після чого вона починає збирати необхідні документи, отримує у КБ «ДМБТІ» витяг з реєстру, тощо. Але, ОСОБА_2 почав ухилятися від укладання договору дарування, та у 2011 році разом із адвокатом приїхав до магазину по вул. Орджонікідзе, 26, з метою встановлення своїх порядків користування приміщенням. В цей час в магазині трапився скандал, при якому були присутніми багато людей. Після багатьох розмов ОСОБА_2 визнав, що був неправий, погодився розірвати договір дарування, але з часом його позиція змінилася. Представники ОСОБА_2 скаржилися на нього до правоохоронних органів, здійснювали за ним спостереження, фотографували транспорт, на якому він пересувався, та навіть в один із днів він виявив перерізаним гальмівний шланг на своєму автомобілі, який був припаркований біля роботи, а неподалік автомобіля він встановив присутність представника ОСОБА_2 Мстового.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що з самого початку спільної господарської діяльності сторони разом із ОСОБА_7 працювали на ринку, де займалися торгівлею. Згодом сторони за спільні кошти придбали магазин по пр. Газети «Правда», 26д, а через декілька років разом побудували новий магазин по вул. Орджонікідзе, 26. Сторони усе робили у складчину, але усіма організаційними та фінансовими питаннями завжди займався ОСОБА_1 Для будівництва нового магазину вони усі разом купили землю і разом будували новий магазин. Між сторонами завжди існувала домовленість, що обидва магазини це спільна справа обох братів. Після завершення будівництва нового магазину вони усі дійшли згоди розподілити приміщення магазинів між сторонами таким чином: ОСОБА_1 мав подарувати ? частину магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь ОСОБА_2, а останній в свою чергу мав подарувати на користь ОСОБА_1 ? частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д. ОСОБА_1 витримав своє слово та подарував на користь ОСОБА_2 ? частку нового магазину, але останній обманув ОСОБА_1 та своєї частини домовленості не виконав. Після цього між сторонами виникли неприязні стосунки.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 вказала, що спочатку відносини між сторонами були братськими, вони разом вели справу, разом працювали та заробляли кошти. На початку 90-х років її батько (позивач) розпочав займатися бізнесом, до участі у якому також запросив свого рідного брата ОСОБА_2, а згодом і ОСОБА_7 Сторони зібрали гроші та почали працювати на авторинку і разом вели спільну діяльність. З часом сторони разом придбали приміщення магазину по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську, але вони довіряли один одному та вирішили оформити право власності лише на ОСОБА_2 Під час здійснення господарської діяльності працювали ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, вона, її сестра ОСОБА_8, ОСОБА_13. Робота була складною, але все ж таки приносила прибутки. У 2008 році вони вирішили розширятися та почали будувати новий магазин. Вона особисто займалася підготовкою усіх документів та оформленням. Оскілки на її батька ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка по вул. Орджонікідзе, 26, для будівництва, то і право власності на магазин обопільно вирішили зареєструвати за ним. Після завершення будівництва та оформлення права власності приміщення магазинів вирішили розподілити по справедливості. На ОСОБА_7 також мала бути зареєстрована частка у вказаних магазинах, оскільки він був повноправним разом із сторонами учасником бізнесу, хоч проти цього і заперечував ОСОБА_2 Усі учасники справи вирішили розподілити приміщення та дійшли домовленості, що ОСОБА_1 подарує ? частину магазину по вул. Орджонікідзе, 26, на користь ОСОБА_2, а останній подарує на користь ОСОБА_1 ? частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д. Її батько ОСОБА_1 виконав домовленість та подарував на користь ОСОБА_2 ? частку нового магазину, але останній, надавши лише довіреність на її ім'я на підготовку документів для вчинення договору дарування ? частини магазину по пр. Газети «Правда», 26д, від укладання самого договору безпідставно ухилився тим самим самовільно відступивши від існуючої між братами та їхніми родинами домовленості.

Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_7, покази якого у цій частині також підтвердили сторони та інші допитані в судовому засіданні свідки, він, а також брати ОСОБА_2 і ОСОБА_1 всі разом однаково працювали та однаково вкладали зусилля, грошові кошти і разом несли збитки у спільній підприємницькій діяльності. З 1996 року головним у їхньому бізнесі був ОСОБА_1, який взяв у справу ОСОБА_2 а потім і його. Саме ОСОБА_1 зробив цей бізнес успішним на якому вони усі заробляли кошти. Але, наприкінці 90-х років, їхня спільна підприємницька діяльність мала певний успіх, та вони вирішили розширювати свою справу і для цього придбати торговельний магазин по пр. Газети «Правда» в м. Дніпропетровську. До них дійшли чутки про продаж магазину по пр. Газети «Правда», 26д, та вони усі разом вирішили його придбати. Магазин продавався за 7500 доларів США та на той час це були дуже великі гроші. Таких коштів одразу не було та вони дали продавцю завдаток, а потім за 2-3 рази, частинам віддали кошти за приміщення. ОСОБА_1 довіряв братові ОСОБА_2 та оформив вказаний магазин на останнього. Після цього вони у складчину зробили в магазині ремонт і почали всі разом у ньому працювати. Згодом прийшов час розширятися та вони утрьох, тобто він та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вирішили побудувати новий магазин по вул. Орджонікідзе, на них трьох. Вони працювали без вихідних і за 3-5 років закінчили будівництво нового магазину, який оформили на ОСОБА_1 Після цього, у ОСОБА_2 почали виникати побоювання, що його усі обкрадають та він вирішив усе поділити. Спершу ОСОБА_2 вивіз усе з авторинку, а потім почав ділити магазини. Між сторонами виникла домовленість обмінятися рівними частинами магазинів. ОСОБА_1 виконав свою частину угоди та шляхом дарування передав ОСОБА_2 ? частину магазину по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську. Натомість, ОСОБА_2 затягував із виконанням своїх зобовязань та врешті не виконав домовленості взагалі і ? частину магазину «Трасса» по пр. Газети «Правда», 26д, на користь ОСОБА_1 не подарував. Фактично між сторонами повинен був відбутися обмін рівними частинами магазинів. До ОСОБА_2 завжди було добре відношення, про що свідчить навіть те, що вони із позивачем подарували йому на ювілей дорогий автомобіль, допомагали будувати гаражі, будинок, ніколи не давали сумнівів у своїй порядності.

Як вбачається із ОСОБА_6 з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.12.2008 року № 21425139, сформованого КМ «ДМБТІ» та долученого до матеріалів справи у копії, на підставі договору купівлі продажу /АВК № 777874, реєстр. № 1520/ від 12.05.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на нежитлову будівлю будівлю магазину за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети «Правда», буд. 26д. Ця будівля магазину має 38,2 кв.м. загальної площі, має прибудови і оздоблення.

Окрім того, ОСОБА_1 з 11.12.2007 року по 16.01.2009 року був одноосібним власником будівлі магазину, розташованої в м. Дніпропетровську по вул. Орджонікідзе, 26. Право власності на вказану будівлю магазину було визнано за ОСОБА_1 в цілому рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2007 року (справа № 2-2757/2007) та зареєстроване КП «ДМБТІ» в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.12.2007 року за реєстраційним № 21371759 (витяг № 17000099 на бланку серії ССГ № 946791).

09 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 за реєстровим № 10-4153, за умовами якого (п. 1) дарувальник (ОСОБА_1Ф.) передає у власність, а обдаровуваний (ОСОБА_2Ф.) приймає у власність належну дарувальникові на праві приватної власності ? частину будівлі магазину літ. А-2 розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, безоплатно. Предмет договору (дар) сторони оцінили у 660 000,00 грн. Загальна вартість будівлі магазину становить 1 320 000,00 грн.

За оспорюваним договором дарування право власності відповідача на ? частину вказаного магазину по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську було зареєстровано у КП «ДМБТІ» 16.09.2009 року, про що свідчить ОСОБА_6 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.01.2009 року долучений до матеріалів справи у копії.

Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії довіреності від 24.10.2008 року від імені ОСОБА_2, останній дійсно уповноважував доньку позивача ОСОБА_5 бути його повноважним представником в усіх органах та установах, стосовно питань повязаних із нерухомим майном, в т.ч. і тих, які повязані із реєстраційними діями.

Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи № 2554-15 від 17.09.2015 року підпис від імені ОСОБА_2 в графі підпис у вказаній довіреності від 24.10.2008 року виконаний ОСОБА_2 Підпис від імені ОСОБА_2 в графі «підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» напроти запису № 12550 в реєстрі нотаріальних дій № 10 за 2008 рік виконаний ОСОБА_2

Із пам'ятки замовлення на інвентаризацію від 29.10.2008 року, повідомлення №/46814 від 07.11.008 року, повідомлення №В/47851 від 19.12.2008 року КП «ДМБТІ» вбачається, що ОСОБА_5 дійсно вчиняла від імені ОСОБА_2 дії повязані із підготовкою до вчинення договору дарування частини будівлі магазину по пр. Газети «Правда», 26д.

В письмовій угоді, яка ОСОБА_2 була надіслана позивачу ОСОБА_1, відповідач у п. 2 зазначає умову про те, що ОСОБА_1 не претендує на ? частину магазину розташованого по пр. Газети «Правда», 26д, в м. Дніпропетровську, який на праві власності належить ОСОБА_2 і ? частину якого він усно обіцяв переписати на ОСОБА_1

У своїх письмових запереченнях проти позову ОСОБА_2 зазначає, що вказану угоду він складав і направляв на адресу позивача ОСОБА_1 у 2011 році, як пропозицію розподілу часток магазинів, а також спадкового майна.

ОСОБА_1 зазначив, що після отримання угоди вони з братом намагалися довготривалий час вести перемовини, але до спільного шляху вирішення проблеми так і не дійшли, оскільки відповідач ОСОБА_2 зловживаючи його довірою фактично ввів його в оману щодо добросовісності своїх намірів виконати їхню попередню домовленість щодо обміну частинами магазинів. Він довіряв рідному братові, завжди йому допомагав, але останній його обманув та ще й після цього намагався силою захопити приміщення магазину по вул. Орджонікідзе, 26, в м. Дніпропетровську.

В судовому засіданні встановлено, що хоч і право власності на ? частину будівлі магазину по вул. Орджонікідзе, 26, за оспорюваним договором дарування було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2, останній фактично вказаною будівлею, або її частиною, не користується, підприємницької діяльності за зазначеною адресою фактично не здійснює, фактичної передачі будинку, або його частини, згідно умов договору дарування (зокрема передачі ключів) не відбулося. Доказів того, що ОСОБА_2 після укладання оспорюваного договору дарування почав здійснювати утримування та обслуговування спірної будівлі або її певної частини (сплачувати земельний податок, оплачувати комунальні послуги тощо) в судове засідання надано не було.

Окрім того, в судовому засіданні також встановлено, що поміж сторонами виник конфлікт, зокрема зумовлений тим, що у 2011 році відповідач за допомогою сторонніх осіб взагалі силоміць намагався захопити частину будівлі за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, що також разом із іншими доказами свідчить про те, що позивач в дійсності не мав на меті безоплатної передачі відповідачу частини свого магазину у власність та поміж ними дійсно існувала домовленість щодо обміну частинами магазинів, а оспорюваний договір дарування був вчинений з умовою обдаровуваного вчинити дію майнового характеру та передати позивачу у власність ? частину іншого магазину за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Газети «Правда», 26д.

Суд приймає до уваги встановлений факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність відповідача частини будівлі магазину, оскільки позивач погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_2 лише за умови, якщо той подарує йому у власність ? частину іншого магазину. Останній після укладання оспорюваного договору дарування повідомив позивача про відмову від раніше досягнутої між ними домовленості, розуміючи, що частину магазину по пр. Газети «Правда», 26д, він на користь ОСОБА_14 дарувати не буде.

ОСОБА_1 зазначив про те, що якби він володів цією інформацією, то ніколи б не вступив б у правовідносини із братом, невигідні для нього.

Викладені обставини безспірно встановлені судом та підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами.

Стаття 202 ЦК України вказує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною 1 ст. 718 ЦК України передбачено, що предметом договору дарування (дарунком) можуть бути, в т.ч., і нерухомі речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 720 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин).

З частини 1 статті 229 ЦК України вбачається, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом.

Отже, відсутність у особи (позивача ОСОБА_1Ф.) під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного (відповідача ОСОБА_2Ф.) й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовій позицій, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 9 цс 13).

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Окрім того, відповідно до роз'яснень п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно п.19 згаданої Постанови, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину (ст. 230 ЦК України). Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Заява представника відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності, передбаченого ст. 728 ЦК України, не заслуговує на увагу та задоволенню не підлягає.

Обґрунтовуючи таку заяву представник відповідача зазначає про наявність усіх обставин для відмови у позові з підстав ст. 728 ЦК України, оскільки передбачений даною нормою строк позовної давності в 1 рік на оскарження договору дарування сплив 09.12.2009 року.

Але разом із тим, статтею 728 ЦК України дійсно передбачена позовна давність в один рік, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування, але не до вимог про визнання правочину недійсним.

ОСОБА_1 позовних вимог про розірвання договору дарування спірного магазину пред'явлено у даній справі не було.

Доводи відповідача та його представників про те, що позивач був ознайомлений із змістом договору та нотаріусом йому було розяснено суть і наслідки такого правочину та у звязку із цим він не може бути визнаний недійсним не можуть бути враховані судом, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З наведеного вбачається необхідність в порядку застосування правових наслідків недійсності правочину визнати за позивачем право власності на ? частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26.

Отже за встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись правилами розподілу судових витрат, визначених ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 208, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування ? частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26, який був укладений 09 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі за № 10-4153.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Орджонікідзе, 26.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3654,00 грн. та 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук