Справа № 466/3999/15 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/289/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І., Шумської Н.Л.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта - ОСОБА_2, її представника-

Ніколенко Г.Ф., відповідача- Пост І.Т., його представника- Івасюта Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ГУ ДМС України у Львівській області, про виселення з квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2015 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ГУ ДМС України у Львівській області, про виселення з квартири - відмовлено за недоведеністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

Вважає його незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач грубо порушує правила співжиття та постійно хуліганить. Крім того, порушує її особисті права, встановивши у коридорі квартири, що є у спільному користуванні сторін, відеокамеру для спостереження за позивачем та її сімєю. Незважаючи на те, що відповідач приходить у дану квартиру та користується всіма побутовими зручностями, він не сплачує вартість комунальних послуг. Всю оплату здійснює позивач, що підтверджується відповідними квитанціями. ОСОБА_3, перебуваючи у стані алкогольного спяніння, провокує скандали та бійки, погрожує фізичною розправою апелянту та її сімї. Згідно звернення позивача до органів міліції по факту її побиття отримала відповідь від 10.06.2015 року, що ОСОБА_4 винесено офіційне попередження, а 10.06.2015 року порушено кримінальне провадження № 0002045 в порядку ч. 1 ст. 125 КК України, однак судом не надано правової оцінки факту насилля в сімї ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_4

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта - ОСОБА_2, та її представника-

Ніколенко Г.Ф. на підтримання апеляційної скарги, пояснення відповідача- Пост І.Т. та його представника- Івасюта Л.В. на заперечення її доводів, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира №12 за адресою м. Львів, вул. Шевченка, 394, на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний номер 3247, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 12.09.2000 року виданим Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки (а.с.11).

У спірній квартирі зареєстровано три особи - позивач ОСОБА_2, її син ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3, що підтверджується довідкою форми №2 ЛКП «Рясне-402» №2327 від 17.06.2015 року.

Відповідач ОСОБА_3 є колишнім чоловіком позивачки та був зареєстрований у спірній квартирі за згодою власника 08.05.2001 року, що підтверджується відповідною довідкою.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_7, зареєстрували шлюб про що Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції 26.04.2014 року складено відповідний актовий запис №167 (а.с.13)

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, між останніми виникла конфліктна ситуація щодо проживання та користування спірною квартирою, зокрема, між ними постійно виникають суперечки, що підтверджується відповідними висновками міліції по розгляду заяв позивача по справі від 01.04.2014 року, 20.01.2015 року, 23.01.2015 року, 16.03.2015 року, 20.01.2015 року, 23.01.2015 року та 09.06.2015 року, витягом з кримінального провадження №0002045, висновком експерта №944 від 22.06.2015 року, постановою Шевченківського районного суду м.Львова від 22.05.2015 року, якою провадження по справі про адміністративне правопорушення за ознаками ст.. 173 КУпАП щодо відповідача закрито у звязку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Крім того, як встановлено в суді першої інстанції та не заперечувалось сторонами й в суді апеляційної інстанції, у звязку із неможливістю дані питання самостійно в серпні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення порядку користування спірною квартирою.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 17.12.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено порядок користування квартирою № 12, будинку № 394 по вул. Шевченка у м.Львові.

Надано ОСОБА_2 та членам її сімї, яка складається з чоловіка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 у користування одну кімнату у квартирі АДРЕСА_1, житловою площею 12,1 кв. м. Кімнату жилою площею - 9,9 кв.м надано у користування Відповідача ОСОБА_4. Кімнату жилою площею - 19,5 кв. м., приміщення кухні площею 10,2 кв.м, ванної кімнати площею - 2,6 кв.м, вбиральні - площею - 1,3 кв. м., коридору площею - 13,2 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_2, членам її сім"ї та ОСОБА_4.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 07.07.2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 17.12.2014 року залишено без змін.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, оскільки нею не було надано достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, а саме квартири №12 на вул.Шевченка, 394 у м.Львові, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з відповідачем в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, а також врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку та обґрунтовано виходив з недоведеності позову відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків районного суду не спростовують, оскільки судом вірно встановлено, що відсутні підстави для виселення відповідача з квартири з мотивів порушення останньою правил співжиття відповідно до вимог ст. 116 ЖК України. Сама ж по собі наявність конфліктної ситуації, що виникла між сторонами, не є підставою для виселення відповідача з спірної квартири.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, перевіривши законність рішення, в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, з врахування пояснень сторін в суді апеляційної інстанції, перевіривши подані докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень процесуального закону, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

ОСОБА_8