Справа №475/526/15-ц 19.01.2016 19.01.2016
Провадження №22-ц/784/232/16
Справа № 475/526/15-ц
Провадження № 22-ц/784/232/16 Головуючий першої інстанції: Кривенко О.В.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

ОСОБА_2,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.

без участі осіб, які беруть участь у справі і були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 26 грудня 2012 р. ОСОБА_3 написала розписку, згідно якої взяла у нього в борг 16 180 грн., які зобовязувалась повернути до 20 січня 2013 р.

Посилаючись на те, що взяті на себе зобовязання відповідач не виконує, позивач просив стягнути з неї борг, виходячи також з вимог ст. 625 ЦК України суму боргу з врахуванням 3% річних, що становить 17 303 грн. 73 коп.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 р. позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 17 303 грн. 73 коп. суми боргу за договором позики з врахуванням 3% річних та 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на недоведеність наявності між сторонами договору позики і просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, цивільної справи № 475/28/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав встановленим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 виникли правовідносини на підставі договору позики, відповідач свої зобов'язання з повернення позики не виконала, а тому вважав за можливе задовольнити позов.

Між тим з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 26 грудня 2012 р. ОСОБА_3 написано документ, який названо розпискою та згідно з яким відповідач, працюючи продавцем у кафетерії приватного підприємця ОСОБА_4, протягом 8 місяців взяла з каси 16 180 грн. на свої потреби і зобов'язалася повернути вказану суму до 20 січня 2013 р.

Посилаючись на те, що позичальник свої зобов'язання за договором не виконала, борг не повернула, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики, суд задовольнив позов.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. по справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Всупереч наведеній правовій позиції Верховного Суду України суд першої інстанції ретельно не дослідив зміст розписки, не перевірив заперечень представника відповідача щодо факту укладення сторонами договору позики, а тому невірно встановив дійсний характер спірних правовідносин.

Так, згідно тексту наданої позивачем розписки ОСОБА_3 від 26 грудня 2012 р. остання працювала в кафетерії позивача, який є приватним підприємцем, та протягом восьми місяців взяла із каси 16 180 грн.

Таке, по-перше, свідчить про те, що між сторонами існували трудові правовідносини, по-друге, ОСОБА_4 гроші у борг ОСОБА_3 не передавав і його волевиявлення на передачу відповідачу у борг грошей не було, а тому не можна зробити висновок про існування між сторонами цивільно-правових договірних правовідносин, зокрема, договору позики, за яким однією з обовязкових умов є саме передача коштів позикодавцем позичальникові.

Крім того, згідно рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 р. стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 така ж сума 16 180 грн. на підставі розписки від 17 січня 2013 р., тобто виданої через 23 дні після розписки, наданої позивачем у даній справі, яка містить аналогічний зміст про те, що 16 180 грн. були взяті ОСОБА_3 (продавцем кафетерію) із каси протягом восьми місяців.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено укладення між ним та ОСОБА_3 договору позики, а тому відсутні підстави для стягнення зазначених позивачем сум з підстав, визначених у позові, у звязку з чим, виходячи з положень пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду необхідно скасувати, ухвалити нове про відмову у позові.

В силу ст. 88 ЦПК України у звязку з відмовою в позові з позивача слід стягнути на користь відповідача сплачений останнім судовий збір при зверненні з апеляційною скаргою - 536 грн. 03 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 25 листопада 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 536 грн. (пятсот тридцять шість) 03 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: