АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №211/8031/14-ц Головуючий в І інстанції
Провадження №22-ц/774/390/К/16 суддя Бардін О.С.
Категорія № 21 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

за участю: секретаря Маслової К.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1, ОСОБА_4, третя особа - Реєстраційна служба Криворізького міського управління юстиції, про застосування наслідків недійсності правочину,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ «ПРИВАТБАНК») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області в особі Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції (далі реєстраційна служба) про застосування наслідків недійсності правочину. Уточнивши позов в останній його редакції виключив з числа відповідачів реєстраційну службу, зазначивши її в якості третьої особи та просив застосувати реституцію до недійсного договору дарування квартири від 09.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, за умовами якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру, розташовану за адресою: м. Кривий ріг, вул. Водопянова, 4А/32 загальною площею 70,9 кв.м, жилою площею 45,0 кв.м, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, та зареєстрованого в реєстрі за № 2421; повернути ОСОБА_1 передану, за недійсним правочином вказану квартиру; скасувати запис в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_4, шляхом внесення реєстраційною службою до Державного реєстру прав на нерухоме майно , запис про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на вказану квартиру; поновити становище, що існувало до порушення, визнавши право власності на квартиру за ОСОБА_1; та доручити реєстраційній службі зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «ПРИВАТБАНК» посилався на те, що 21 липня 2014 року Довгинцівським районним судом м. Кривого Рогу винесено рішення про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним. Даним рішенням позов задоволено, визнано недійсним зазначений правочин. Проте на даний час вказаною квартирою володіє, користується та розпоряджається ОСОБА_1, тому позивач вважає за необхідне відновити становище, яке існувало до порушення.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Застосовано реституцію до недійсного договору дарування квартири від 09.10.2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,9 кв.м., жилою площею 45,0 кв.м., шляхом повернення ОСОБА_1 передану за недійсним правочином квартиру АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, поставив питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що судом не обґрунтовано право позивача на подання до суду вказаного позову, оскільки право витребування свого майна з чужого незаконного володіння законодавцем надано саме власникові майна. Також зазначив, що позивачем не доведено факту неповернення дарувальникові спірної квартири, натомість в уточненому позові позивач посилався на те, що саме ОСОБА_1 на даний час володіє, користується та розпоряджається майном, тобто здійснює своє право власності відносно спірної квартири. Крім того, ОСОБА_1 посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема неповідомлення його про місце і час розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості в частині вимог про застосування реституції .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 21 липня 2014 року визнано недійсним договір дарування квартири від 09.10.2012 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 70,9 кв.м., жилою 45,0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за № 2421.

Згідно статті 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Разом з тим на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до абз. 3, 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно п. 10 Постанови, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію.

Згідно п. 10 Постанови, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Отже на підставі викладеного, а також враховуючи визнання недійсним договору дарування за рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 21.07.2014 року, крім того приймаючи до уваги, що вказаний договір ОСОБА_1 укладено з метою уникнення відповідальності за невиконання кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підлягають задоволенню вимоги позивача щодо застосування реституції до недійсного правочину, при цьому в задоволенні інших вимог слід відмовити, оскільки після набрання рішення суду законної сили сторони за недійсним договором дарування зобовязані виконати дії, передбачені положеннями Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Порядку прийняття та розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

Доводи апеляційної скарги щодо необгрунтування права позивача для звернення із вказаним позовом, спростовуються тим, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, а також відповідними, вказаним вимогам матеріального права, висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суду не приймаються до уваги, оскільки вони фактично зводяться переоцінки рішення суду по оцінці доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: