ОСОБА_1 документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/436/14 Головуючий у 1 інстанції Тучков С.С
Провадження № 22-ц/778/313/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

ОСОБА_3,

При секретарі Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9 про встановлення факту родинних відносин, визнання довіреності недійсною, витребування майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, уточненим неодноразово в ході судового розгляду, до ОСОБА_4, треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_9 про встановлення факту родинних відносин, визнання довіреності недійсною, витребування майна.

В позові зазначала, що вона та померлий ОСОБА_10 перебували у родинних відносинах, адже їх діди були рідними братами, а звідси вона та ОСОБА_10 є троюрідними братом та сестрою. З огляду на це вона є спадкоємцем п'ятої черги після смерті ОСОБА_10 Інших спадкоємців після його смерті немає. Під час прийняття спадщини вона дізналася про те, що кв.107 у буд.26 а по вул. Чумаченко у м.Запоріжжжя, яка була належна померлому, була відчужена невстановленою особою від імені ОСОБА_10 за підробленим паспортом відповідачу ОСОБА_4 Окрім цього при підготовці документів до відчуження спірної квартири була використана довіреність від 05 березня 2005 року видана від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_9, яка посвідчена нотаріусом на підставі тимчасового посвідчення №69/37 від 17.01.2005 року та ідентифікаційного номеру НОМЕР_1. Однак за життя ОСОБА_10 не отримував даного тимчасового посвідчення, а використаний ідентифікаційний номер взагалі нікому не видавався. На підставі даної довіреності було отримано дублікат договору купівлі-продажу від 03 квітня 1992 року, який і було надано під час відчуження у подальшому спірної квартири. Отже сам ОСОБА_10 не був присутній ні під час видачі довіреності, ні при підписані договору, а була присутня інша особа, яка надавала підроблені паспорт та тимчасове посвідчення. І дії особи, яка продала спірну квартиру на підставі неправомірно виданої довіреності є такими, що спрямовані на порушення конституційних прав позивача щодо позбавлення його належного нерухомого майна. Тому договір купівлі-продажу від 05 березня 2005 року у відповідності до ст.228 ЦК України є нікчемним, а довіреність від 05 березня 2005 року, з огляду на суперечність вимогам цивільного законодавства, є недійсною. У зв'язку із тим, що спірна квартира була відчужена поза волею ОСОБА_10, вона має право на її витребування на підставі ст.388 ЦК України. Також враховуючи необхідність реєстрації права на нерухоме майно та вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просила суд в резолютивній частині рішення зазначити про скасування державної реєстрації на спірну квартиру за ОСОБА_4 та здійснення державної реєстрації за нею.

Просила суд встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_10, який помер 13 квітня 2012 року, визнати недійсною довіреність від 05 березня 2005 року видану від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_9, витребувати у ОСОБА_4 на свою користь АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію на спірну квартиру за ОСОБА_4 та здійснити державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за нею.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є троюрідною сестрою ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 13.04.2012 року.

Визнано недійсною довіреність від 05.03.2005 року, видану від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_9, посвідчену 05.03.2005 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстровану в реєстрі за №1055.

Витребувано у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 квартиру №107 у будинку №26 А по вулиці Чумаченка у місті Запоріжжі.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору за вимогу майнового характеру в розмірі 3654 грн., за вимогу немайнового характеру в розмірі 243,60 грн., витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 3686,40 грн., а разом 7584 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_5, в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, районний суд виходив з того, що позивачем було надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

За правилом ст. 204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 228 ЦК України право чин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. У відповідності до ч.1 ст. 228 ЦК України право чин, що порушує публічний порядок, є нікчемним.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

13 квітня 2012 року помер ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після його смерті відкрилася спадщина. Позивач ОСОБА_5 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, вважаючи себе єдиною спадкоємицею.

Судом правильно було встановлено, що при житті ОСОБА_10 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2, яка була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.1992р.

Також було встановлено, що зазначена спірна квартира була відчужена за договором купівлі-продажу від 29.06.2005 року, власником став відповідач ОСОБА_4

При дослідженні документів, на підставі яких було оформлено відчуження спірної квартири, судом було встановлено, що вони були підробними. Так, дублікат договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_12 від 03.04.1992р. на придбання спірної квартири, було видано Шостою державною нотаріальною конторою на підставі довіреності від 05.03.2005р., наданої від імені ОСОБА_10 ОСОБА_1 і ОСОБА_9 Однак, як встановлено матеріалами справи, при посвідченні довіреності для ідентифікації особи ОСОБА_10 було надано тимчасове посвідчення №68/37 від 17.01.2005р., яке згідно офіційної відповіді начальника Комунарського районного відділу управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 12.10.2013р. ОСОБА_10 не отримував. Також, різняться ідентифікаційні коди. Договір купівлі-продажу спірної квартири від 29.06.2005р. було укладено ОСОБА_10 вже при пред»явленні паспорту серії СА 507727, виданий 03.07.1997р. Разом з тим згідно офіційної відповіді начальника управління державної міграційної служби України в Запорізькій області від 02.04.2015р. зазначений паспорт був виданий ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3. Фотокартка на паспорті належить ОСОБА_13 В паспорті було змінено лише прізвище, ім.»я та по-батькові. Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу від 29.06.2005р. ОСОБА_10 не був присутнім, а був присутнім ОСОБА_13, який не має жодного відношення до спірної квартири. Помилки в цьому не могло бути, оскільки зовнішність зазначених осіб є несхожою і нотаріус при ідентифікації особи, не могла це не помітити.

Зазначені обставини підтверджені і не спростовані відповідачем. Жодних доказів про те, що тимчасове посвідчення та паспорт видавалися та належали ОСОБА_10 суду не надано. Відповіді про те, що зазначені документи не видавалися та належали іншій особі, були надані належним органом, який оформлює документи, що посвідчують особу.

В судовому засіданні сторонами визнано факт відкриття кримінального провадження за заявою ОСОБА_5 за ознаками правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

Додатковим доказом того, що при укладенні довіреності та договору купівлі-продажу не був присутнім ОСОБА_10 свідчить проведена судова почеркознавча експертиза від 17.08.2015р., відповідно до якої підпис і почерк в графі «Підписи» не належать ОСОБА_10

Доводи апелянта про неналежність висновків експертизи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам та надаючи їм правову кваліфікацію суд прийшов до обргунтованого висновку про недійсність довіреності від 05.03.2005р. та нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири від 29.06.2005р., так як правовідносини виникли у зв'язку із недодержанням при вчиненні правочину вимог закону та захистом права власності.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно ч.3 ст.388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушення, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Судом було встановлено факт вибуття квартири не з волі її власника, особа, яка відчужила спірну квартиру не мала право на її продаж, про що не знав і не міг знати покупець, тому є всі підстави для витребування спірної квартири у набувача.

Право власності є абсолютним правом, яке не втрачається з незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом у володіння іншої особи (осіб).

У разі вибуття майна з володіння власника за вказаних у ч.1,ч.3 ст.388 ЦК України обставин, законодавець надає перевагу у захисті власнику, а не добросовісному набувачу.

Пунктом 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07 лютого 2014 року визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387,388 ЦК). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387,388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Цивільним кодексом України у главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387,388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

При цьому за змістом п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа цим ним.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України в п.10 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року N9, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч.2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3).

Таким чином, при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст.4 ЦПК).

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що поставивши питання про витребування спірної квартири від відповідача, позивач обрала вірний спосіб захисту своїх порушених прав.

З зазначених підстав є безпідставними доводи апелянта про невідповідність обраного способу захисту, а також про те, що спір між цими ж сторонами вже розглядався в судах, оскільки з попередніх рішень судів вбачається про вирішення спору з підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу від 29.06.2005р.

Разом із цим, відмовляючи ОСОБА_5 в задоволенні позову в частині скасування записів про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем, суд правильно та обґрунтовано зазначав, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є компетенцією органів, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 р. № 868 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме".

Щодо вимоги про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 як троюрідній брат і сестра, встановлено наступне.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у ст. 256 ЦПК України і не є вичерпним.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами.

Спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. ст. 1216, 1217 ЦК України).

За статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1265 ЦК України у п»яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня спорідненості.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_10 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак в оформленні спадщини є труднощі, оскільки документи на підтвердження родинних відносин між нею та померлим відсутні.

Судом першої інстанції були досліджені свідоцтва про народження ОСОБА_5, ОСОБА_10, їх батьків, відповіді про неможливість отримання копій народжень дідів ОСОБА_5 та ОСОБА_10, покази свідків, наявність у позивача особистої переписки на ім.»я ОСОБА_10 з родичами з-за кордону, переписки з приводу отримання спадщини ОСОБА_10 після померлих родичів за кордоном.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності документів на підтвердження родинних стосунків між померлим та позивачем не ґрунтуються на законі.

Згідно статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За правилами частин 1-3 статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши наявні докази та їх взаємний зв»язок, суд прийшов до обргунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про встановлення факту родинних відносин.

Задовольняючи частково позов, суд також правильно вважав, що у ОСОБА_5, згідно зі ст. 1268 ЦК України, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, право володіння та користування спірною квартирою виникло з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті ОСОБА_10, та вона може захищати свої порушені права відповідно до глави 29 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313 -315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: