Справа №521/2397/15-ц
Провадження №521/328/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту про фактичне припинення шлюбних відносин, визнання квартири особистою приватною власністю, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту про фактичне припинення шлюбних відносин, визнання квартири особистою приватною власністю, в якому просить суд встановити юридичний факт про фактичне припинення шлюбних відносин між ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як чоловіка та жінки починаючи з квітня 1999 року; визнати 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 61 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю його, ОСОБА_1, а також стягнути з відповідачки на його користь суму судового збору в розмірі 3654 гривні. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 20.02.1978 року зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_3, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси розірваний 20.11.2014 року. Позивач зазначає, що хоча шлюб і розірвано 20.11.2014 року, але він, ОСОБА_1, не проживає з відповідачкою починаючи з квітня 1999 року. Всі ці роки їх шлюб існував лише формально, по факту в кожного із сторін є свої нові сімї, 15 років позивач проживає однією сімєю з ОСОБА_4. З ОСОБА_4 вони проживають разом однією сімєю з травня 1999 року, кожен з них має свої обовязки один перед іншим, вони ведуть спільне господарство, мають взаємне почуття поваги, любові один до одного. Також позивач в своєму позові зазначає, що в період окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою, ним 01.03.2000 року була придбана 3-х кімнатна квартира, загальною площею 61 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Хоча квартира і куплена в період зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, однак це його особиста приватна власність, тому що придбана за особисті кошти позивача, а не за спільні заощадження з відповідачкою. Також позивач вказує, що в 1988 році він, ОСОБА_1, отримав службову 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яку відповідачку приватизувала на своє імя та у 2001 році здійснила її відчуження. З зазначених вище підстав ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 не є учасником спільної сумісної власності на 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 61 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки дана квартира придбана позивачем під час фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачкою.

09.02.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя. В своєму позові ОСОБА_2 просила суд визнати спільним майном подружжя її, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; поділити спільне сумісне майно подружжя; визнати за нею, ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину квартири №44, загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Головківська, 50/1. ОСОБА_2 також просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірної квартири. Свій позов ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що вона з 25 лютого 1978 року по 01 грудня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який 20.11.2014 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси було розірвано. За час спільного шлюбу з ОСОБА_1, а саме 01.03.2000 року ОСОБА_1 було придбано у ОСОБА_5 149/10000 житлового будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні. Отже ОСОБА_2 в своєму позові вказує, що за час спільного проживання з ОСОБА_1 ними, як подружжям було придбано 149/10000 житлового будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні, які були оформлені на ОСОБА_1 Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_1 у добровільному порядку відмовляється визнавати за нею, ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину квартири придбаної спільно за час шлюбу, вона вимушена звернутись з наведеним позовом до суду. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2015 року справу за №521/2397/15-ц, провадження №2/521/2528/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та справу за №521/1893/15-ц, провадження №2/521/2411/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя обєднано в одне провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_6 заявлені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили позов ОСОБА_1 задовольнити. Зустрічний позов не визнавали, вважаючи що у суду не має підстав для його задоволення.

Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав повністю, просив відмовити в їх задоволенні, позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У справі встановлені наступні обставини та відповідні обставини справи та відповідні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб 25.02.1978 року про що 25 лютого 1978 року складений запис акту про укладання шлюбу №188. Після укладання шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку ОСОБА_1, дружині ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про укладання шлюбу серії ІІ-АН №611174 виданого Палацом урочистих подій Адміністрації міста Новочеркаська Ростовської області.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволений в повному обсязі. Шлюб, зареєстрований 25.02.1978 року Палацом урочистих подій Адміністрації міста Новочеркаська Ростовської області, акт про укладення шлюбу №188 (свідоцтво про укладення шлюбу серії ІІ-АН №611174), між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Судом встановлено, що під час шлюбу подружжя придбали квартиру № 44 що знаходиться з адресою: м. Одеса, вул. Головківська, 50/1.

З договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н/00-02380 від 01.03.2000 року вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали на Регіональній універсальній біржі «Александр-Н» договір про наступне: Відкрите акціонерне товариство «Одеський домобудівельний комбінат» - член Регіональної універсальної біржі «Александр-Н» в особі ОСОБА_5, продало, а ОСОБА_8, купив 149/10000 житлового будинку, що складає ізольовану квартиру за адресою: АДРЕСА_4. Після підписання договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 02.03.2000 року в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстроване право приватної власності, про що в реєстровій книзі зроблено запис під №3274 стр. 51 кн. 126 доп.

Згідно позовної заяви та особистих пояснень ОСОБА_1 в залі суду, встановлення юридичного факту про фактичне припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2, як чоловіка та жінки починаючи з квітня 1999 року йому необхідно для визнання його приватною особистою власністю 3-х кімнатної квартири загальною площею 61 кв.м, адресою: АДРЕСА_5. Для підтвердження цих обставин позивачем до суду надані фотографії, на яких, згідно його ж пояснень зображені: він, члени його сім ї діти, онуки, жінка, з якою він проживав весь же час ОСОБА_4 Позивачем надані суду і особисті листівки його колишньої дружини ОСОБА_2, які вона зберігала у спірній квартирі, де зареєстрована та проживає з 2000 року.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів підтверджуючих фактичне припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2, як чоловіка та жінки починаючи з квітня 1999 року суду не надано.

Відповідно до ОСОБА_3 6 ЦПК України, заяви про встановлення факту, що мають юридичне значення розглядаються судами в порядку окремого провадження, і тільки якщо з такої заяви вбачається спір про право, вони мають розглядатися в порядку позовного провадження - частина четверта ст. 256 ЦПК України. Згідно п. 1 частини першої ст. 258 ЦПК України, «1. У заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою». Тобто суд встановлює факт, який має юридичне значення тільки у випадку, якщо заявник доведе, що це йому необхідне для захисту якогось права.

Згідно з ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у звязку з фактичним припинення шлюбних відносин. Однак, суд враховуючи пояснення сторін та надані докази прийшов до висновку, що встановлені в ході розгляду справи обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту про фактичне припинення шлюбних відносин позивача з ОСОБА_2, як чоловіка та жінки починаючи з квітня 1999 року, визнання його приватною особистою власністю 3-х кімнатної квартири загальною площею 61 кв.м, адресою: АДРЕСА_5, у звязку з безпідставністю заявлених позовних вимог.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 про розподілу спільного майна подружжя, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено, домовленістю між ними відповідно до ст.63 СК України. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Із огляду на вказані норми закону при вирішення питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю зясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна.

Пленум Верховного суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у п.23 розяснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих,які згідно з законом не можуть їм належати(виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя зокрема можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст.68 ч.1 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільного сумісного права власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положеннями ст.392 ЦК України визначено, що для усування усіляких сумнівів щодо існування права власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це оспорюється або не визнається іншою стороною.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені вимоги закону, встановивши під час розгляду справи невизнання ОСОБА_1 права власності ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_6, суд дійшов до висновку, що за ОСОБА_2 повинно бути визнано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_7/1в м. Одесі. Однак, суд відмовляє ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1, права власності на 1/2 частку квартири 44, по вулиці Головківська, 50/1 в м. Одесі, з тих підстав, що вона не наділена повноваженнями заявляти такі вимоги, крім того право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру вже зареєстроване.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК). Відповідно до вимог ст.16 ЦПК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

На підставі вищенаведеного та керуючисьст.ст. ч.6 ст.57, 60-63, 69, 70 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 213, 214, 215, 217, 218, 256 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту про фактичне припинення шлюбних відносин, визнання квартири особистою приватною власністю відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири №44, загальною площею 61 кв.м, що складається з 3-х кімнат, житловою площею 36,7 кв.м, а також: коридору, туалету, ванної, кухні, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Головківська, 50/1, припинивши право власності ОСОБА_1 на дану частку майна.

В решті частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів. особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Уразі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: