Справа № 460/463/14 Головуючий у 1 інстанції: Варениця В.С.
Провадження № 22-ц/783/204/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Категорія: 21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Гриновця Б.М.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 09 липня 2015 року в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Львівський державний нотаріальний архів про визнання договорів дарування недійсними - відмовлено.

Рішення оскаржив позивач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд неповністю зясував всі обставини справи, а висновки суду не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а лише на поясненнях відповідача. Крім того, вважає, що суд не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягала застосуванню та прийшов до неправильного висновку про те, що позивач знав та усвідомлював правову природу правочину у вигляді договору дарування, оскільки у 2002 році був стороною аналогічних договорів дарування. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_4, його представник ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_6 та представник третьої особи - Львівського державного нотаріального архіву, будучи належним чином повідомленими, в судове засідання не зявилися (а.с. 163 -166).

Інший представник позивача ОСОБА_7 в судове засідання апеляційної інстанції також не прибув, подавши письмове клопотання (а.с. 169) про відкладення розгляду справи у звязку із хворобою апелянта та неможливістю прибути в судове засідання, оскільки зайнятий у іншій справі, проте, жодних доказів не надав. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не доведено, що під час укладення оспорюваних договорів дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та його правових наслідків, та наявність обставин, які зумовлюють визнання вищезгаданих договорів дарування недійсним.

Виходячи з наявних матеріалів справи, вимог закону та встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується із оскаржуваним рішенням враховуючи таке.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регулює конкретні цивільні правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права подання позову про визнання недійсним договору дарування, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом безспірно встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником житлового будинку №58 по вул.Святоюрській в м.Яворові Львівської області, а також на підставі договорів дарування від 19.12.2002 року позивач ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок №60 по вул.Святоюрській в м.Яворові Львівської області та земельну ділянку за вказаною адресою площею 0,421 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Відповідач ОСОБА_8 є колишнім чоловіком доньки позивача ОСОБА_9, які перебували з 29.12.2001 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 27.01.2014 року було розірвано.

Судом також встановлено, що 11 жовтня 2005 року було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку №60 по вул.Святоюрській в м.Яворові Львівської області, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар вищевказаний житловий будинок. Також в цей же день було укладено нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки площею 0,421 га для обслуговування житлового будинку і господарських споруд за адресою м.Яворів, вул.Святоюрська, 60 Львівської області, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар вищевказану земельну ділянку.

Згідно зіст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Звертаючись із позовною заявою позивач покликається на те, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані у місті Яворові Львівської області по вул..Святоюрській,60 укладені під впливом помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 5.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона мала істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Виходячи з положень ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування

Разом з тим, як вбачається з п. 6 оскаржуваних договорів дарування, сторонам договору розяснено зміст ст.ст. 78-91 ЗК України, ст.ст.640,657,717-728 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, договір підписано сторонами, особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено, а також встановлено належність ОСОБА_4 будинку та земельної ділянки.

Таким чином, судова колегія приходить переконання, що місцевим судом при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову правильно встановлено обставини, за яких оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі дарувальника, інші доводи апелянта, не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України, у зв'язку із чим в апеляційного суду відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи зібрані по справі докази, у тому числі і покази свідків, суд дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 09 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.М. Ванівський

Судді М.Я. Богонюк

ОСОБА_10