У х в а л а

іменем україни

01 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва, Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: начальник Управління освіти Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації Полторак Галина Миколаївна, директор школи І-ІІІ ступенів № 236 в м. Києві Гарбаренко ІннаВікторівна, про поновлення на роботі, скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 25 вересня 2009 року працювала у школі І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва на посаді вчителя початкових класів. Згідно з наказами Управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації та директора школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва від 30 вересня 2014 року її було звільнено з роботи за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року, відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Проте, таке звільнення вважає незаконним, оскільки заяву від 30 вересня 2014 року про звільнення за власним бажанням написала під тиском директора, у стані сильного душевного хвилювання та 01 жовтня 2014 року повідомила про відкликання своєї заяви, але отримала відповідь, що наказ про звільнення уже видано.

Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила скасувати наказ Управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 30 вересня 2014 року № 1567-к про звільнення її з посади вчителя початкових класів школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва та наказ школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва від 30 вересня 2014 року про її звільнення, поновити її на посаді вчителя початкових класів школи І-ІІІ ступенів № 236 м. Києва та на посаді класного керівника; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 жовтня 2014 року по день поновлення її на роботі та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути 30 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що звільнення позивача з роботи відбулося з дотримання вимог трудового законодавства. При цьому матеріали справи не містять доказів того, що позивач відкликала подану нею заяву про звільнення за власним бажанням чи вийшла на роботу після її написання та не була допущена до робочого місця.

Крім того, суди звертали увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що заява про звільнення за власним бажанням була написана позивачем під тиском з боку директора.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С. Ткачук

І.М. Фаловська