Номер провадження: 22-ц/785/973/16
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі: Решетник М.С.,

за участю: представника Одеської міської ради - Петренка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Одеської міської ради на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2008 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання права власності на новостворене нерухоме майно - квартиру,

в с т а н о в и л а:

22 січня 2008 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй, та відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підстав свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1999 року. 13 січня 2006 року між відповідачем ОСОБА_5 та Дільницею №2 КП «ДЕЗ «Бугаєвський» укладено договір №1 на користування літньою кухнею площею 28 кв.м., на строк до 13 січня 2009 року, яка знаходилась в ганебному стані. Під час користування вказаним приміщенням вона за згодою сусідів та відповідачів за рахунок власних коштів, придбаних матеріалів провела реконструкцію та капітально-відновлюваний ремонт шляхом переобладнання в квартиру №1а, загальною площею 32,5 кв.м. Відповідно до технічного висновку про можливість збереження виконаної реконструкції квартири АДРЕСА_2, після виконаної реконструкції та капітального ремонту, квартира має позитивні конструктивні характеристики та може бути прийнята до експлуатації. Вона має намір здати в експлуатацію збудовану квартиру, але відповідачі безпідставно не надають згоди на це.

Посилаючись на ці обставини, на ст. ст. 331, 383 ЦК України, позивачка ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди у користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2 та визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 3).

Відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, але надали нотаріально посвідчену заяву, у якій позов визнали та просили суд розглянути справу за їх відсутністю (а.с. 39).

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_4 задоволено. Суд визнав за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 32,5 кв.м., підсобною площею15,1 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м., до складу якої входять: коридор площею 6,2 кв.м., санвузол площею 3,0 кв.м., кухня, площею 5,9 кв.м., житлова кімната площею 17,4 кв.м. та зазначив, що дане рішення є підставою для державної реєстрації КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_4 права власності на вказану квартиру (а.с. 45).

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків міської ради, оскільки спірна самочинна будівля зведена на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради та судом першої інстанції порушені норми процесуального і матеріального права, а саме: не застосовано до спірних правовідносин ст. 376 ЦК України (а.с. 55-59).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги Одеської міської ради, пояснення на апеляцію представника Одеської міської ради - Петренка С.В., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду та ухвал суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Одеська міська рада додала до апеляційної скарги документи, які підтверджують, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов'язків територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_4, та відповідачам ОСОБА_5, ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 листопада 1999 року (а.с. 4).

13 січня 2006 року між відповідачем ОСОБА_5 та Дільницею №2 КП «ДЕЗ «Бугаєвський» укладено договір №1 на користування літньою кухнею площею 28 кв.м., на строк до 13 січня 2009 року (а.с. 6).

Під час користування вказаним приміщенням позивачка ОСОБА_4 за згодою сусідів та відповідачів за рахунок власних коштів та придбаних матеріалів провела реконструкцію та капітально-відновлюваний ремонт літньої кухні шляхом переобладнання її в квартиру №1а, загальною площею 32,5 кв.м. (а.с. 30-33).

Відповідно до технічного висновку про можливість збереження виконаної реконструйованої квартири АДРЕСА_2, після виконаної реконструкції та капітального ремонту, квартира має позитивні конструктивні характеристики та може бути прийнята до експлуатації (а.с. 13-29).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачка ОСОБА_4 звела новостворене нерухоме майно - квартиру №1а, готовність якої складає 100%, без порушення прав власників суміжних квартир, тому є можливість для визнання за нею права власності на квартиру №1а. При цьому суд послався на ст. 331 ЦК України.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України, в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, проектно-кошторисної документації, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував повно та всебічно обставини, які мають значення для вирішення справи, та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у справі доказам.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - як на заперечення проти позову.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на копію договору №1 на користування гаражами, сараями та іншими допоміжними приміщеннями від 13 січня 2006 року (а.с. 6), письмові заяви громадян про згоду на реконструкцію літньої кухні від 03 лютого 2008 року (а.с. 9-12) та технічний висновок про можливість збереження виконаної реконструкції та вводу до експлуатації квартири №1а (а.с. 13-29) та технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 30-33) та нотаріальну посвідчену заяву відповідачів щодо визнання позову ОСОБА_4 (а.с. 39).

Таким чином, за ст. 331 ЦК України право власності на об'єкт новоствореного нерухомого майна виникає з моменту прийняття цього майна до експлуатації та його державної реєстрації, що не було виконано позивачкою ОСОБА_4

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_4 здійснила самочинне будівництво квартири №1а, тому до спірних правовідносин необхідно було застосувати положення ст. 376 ЦК України, а не ст. 331 ЦК України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 328 ЦК України та ст. 376 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 р. у справі № № 6-1328цс15 дійшов правового висновку про те, що «згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості».

За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б посвідчували право позивачки на користування земельною ділянкою, її цільове призначення, також не надано доказів надання їй в встановленому законом порядку вказаної земельної ділянки під забудову, на якій вона збудувала квартиру №1а.

Відповідно до частин 4, 5 статті 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року № 3038-VI, який набув чинності 12 березня 2011 року, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

Частиною 1 статті 39 цього Закону передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до I-III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Тому суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі, як передбачено ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК України - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та Одеської міської ради, якій належить земельна ділянка, де зведена самочинна будівля.

У п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правий режим самочинного будівництва) при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо і у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги і вважає, що в судовому засіданні доведено належними та допустимими доказами те, що самочинно реконструйована літня кухня зведена з істотним порушенням будівельних норм та правил та суттєво порушує права Одеської міської ради, оскільки зведена на земельній ділянці, яка належить до комунальної власності.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка має право на захист свого права у випадку його порушення відповідачами, але в судовому засіданні не доведено, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 порушують її права. Тому, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, її право не підлягає судовому захисту.

Отже, вимоги ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягає.

Неправильне застосування норм процесуального права, а саме, ст. ст. 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та матеріального права, а саме, ст. ст.. 331, 376 ЦК України та Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

При подачі апеляційної скарги Одеська міська рада сплати судовий збір в сумі 1339,80 грн. Згідно із ст. 88 ЦПК України з позивачки на користь Одеської міської ради необхідно присудити судові витрати в сумі 1339, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 березня 2008 року скасувати й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання права власності на новостворене нерухоме майно - квартиру, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1, зареєстровані місце проживання: АДРЕСА_1, на користь Одеської міської ради, зареєстроване місце знаходження: 65004, м. Одеса, пл. Думська, буд. 1, судові витрати в сумі 1339,80 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік