Провадження №2/761/1685/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв»язку «Укрпошта» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» (надалі по тексту - відповідач), відповідно до якого позивач просив визнати незаконним його звільнення згідно наказу відповідача № 228/к від 23.04.2015р. «По особовому складу». Поновити позивача на посаді директора Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та в цій частині допустити негайне виконання рішення суду; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014р. по дату винесення рішення суду.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25.10.2012р. на підставі наказу УДППЗ «Укрпошта» № 517/к «Про укладення контракту» між відповідачем та позивачем було укладено контракт з терміном дії з 26.10.2012р. по 19.12.2013р. (в подальшому продовжено дію контракту до 19.12.2014р.), відповідно до умов якого позивача було призначено на посаду директора Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта». 12.06.2014р. позивача було звільнено з посади з достроковим розірванням контракту на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України. 03.12.2014р. рішенням Апеляційного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 25.03.2015р. позивача поновлено на посаді директора УДППЗ «Укрпошта». Відповідач поновив позивача на займаній посаді наказом № 228/к від 23.04.2015р. - з 12.06.2014р. та звільнено із займаної посади 19.12.2014р. у зв'язку із закінченням дії контракту, тобто вказаним наказом позивача було звільнено раніше, ніж відповідач виконав рішення Апеляційного сулу м. Києва від 03.12.2014р. Позивач вважає повторне звільнення датою, яка давно минула, незаконним та таким, що порушує його трудові та конституційні права, зокрема, до трудової книжки позивача не було внесено відповідні записи про поновлення на роботі та про звільнення, не надано копію наказу про звільнення позивача із займаної посади. Крім того, позивач посилається на ту обставину, що відповідачем при звільненні було порушено умови ч. 2 ст. 40 КЗпП України та ст.49-2 КЗпП України. Відповідно до положень зазначених статей, позивача в разі відсутності можливості перевести останнього на іншу роботу за його згодою, відповідач зобов'язаний був повідомити за 2 місяці до звільнення, чого зроблено не було. Крім того, позивач просить стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014р. по день винесення рішення, який відповідно до наданого розрахунку на день винесення рішення суду становить 278 705, 50 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити позов з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні з наступних підстав. 10.12.2014р. постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 45775388 про примусове виконання виконавчого листа № 761/18888/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 09.12.2014р. про поновлення позивача на займаній посаді директора УДППЗ «Укрпошта». У зв'язку із розглядом касаційної скарги у Вищому спеціалізованому суді з розгляду цивільних і кримінальних справ, виконання рішення Апеляційного суду м. Києва було зупинено. В подальшому, на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2014р. та постанови державного виконавця відповідачем видано наказ № 228/к від 23.04.2015р., яким позивача поновлено на посаді директора УДППЗ «Укрпошта» з 12.06.2014р. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу. Відповідач вважає, що виконав рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2014р., оскільки позивача було поновлено на роботі. Між тим, оскільки строк дії контракту із позивачем закінчився 19.12.2014р., тому останнього і було звільнено на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Крім того, відповідач зазначив, що звертався до позивача із листом, в якому пропонував надати трудову книжку для вчення відповідних записів, проте вказаний листом повернувся до відповідача у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Враховуючи вище викладене, відповідач вжив всіх заходів задля недопущення порушення трудових прав позивача. Також відповідач зазначає, що, оскільки звільнення позивача відбулось у зв'язку із закінченням строку дії контракту, а не з ініціативи роботодавця, то наказ про звільнення міг бути виданий на вимогу позивача, проте останній до відповідача із такою вимогою не звертався. Відповідачем також виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 78 063, 68 грн. Також відповідач зазначає, що позивачем було пропущено тримісячний строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Наказу № 517/к від 25.10.2012р. «Про укладення контракту» (а.с. 9) між позивачем та відповідачем було укладено контракт (а.с. 10-19). Відповідно до вказаного контракту позивача було призначено на посаду директора Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Відповідно до Додаткової угоди до контракту від 25.10.2012 р. з керівником КМД УДППЗ «Укрпошта», строк дії контракту позивача було продовжено до 19.12.2014р. (а.с.19)

12 червня 2014 року позивача було звільнено із займаної посади (а.с. 20).

03 грудня 2014 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було визнано наказ про звільнення УДППЗ «Укрпошта» № 529/к від 12.06.2014р. про звільнення ОСОБА_1 незаконним та поновлено позивача на займаній посаді директора Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта» (а.с. 22-26), виконання якого було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2014 року до закінчення касаційного розгляду (а.с. 56).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.03.2015р. вказане рішення Апеляційного суду м. Києва було залишено без змін (а.с. 27-35).

Наказом № 228/к від 23 квітня 2015 року «По особовому складу» позивача було поновлено на посаді директора Київської міської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з 12 червня 2014 року та виплачено останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 78 063, 68 грн.

Судом встановлено, що вищевказаним Наказом позивача звільнено із займаної посади 19 грудня 2014 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 36).

Відповідно до ч.1,3 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ч. 2 ст. 23 КЗпП).

Відповідно до п. 24 Розділу 5 Контракту від 25.10.2012р., цей контракт припиняється, зокрема, після закінчення строку дії контракту.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач мав законну підставу звільнити позивача у зв'язку із закінченням строку контракту, проте останнім було порушено встановлений порядок звільнення, оскільки відповідач помилково дійшов висновку, що станом на день винесення оскаржуваного Наказу від 23.04.2015р., трудові відносини між сторонами припинились у зв'язку із закінченням - 19.12.2014р. строку дії контракту від 25.10.2012р.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 391, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Враховуючи ту обставину, що рішенням Апеляційного суду м. Києва, яке набрало законної сили 03.12.2014р., було встановлено факт незаконного звільнення позивача, відповідно встановлено той факт, що трудові відносини між сторонами не були припинені 12.06.2014р., а на день закінчення строку дії контракту відповідачем не ставилось питання про припинення трудових правовідносин з позивачем, суд приходить до висновку, що трудові відносини між сторонами фактично тривали до 23.04.2015р., відповідно і дія контракту вважається продовженою на невизначений термін.

Крім того, чинним законодавством України не передбачено можливості звільнення минулою датою, що було зроблено відповідачем.

Також, відповідачем були допущені й інші порушення вимог чинного законодавства України, яким передбачений порядок звільнення працівника, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно умов п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, що затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року за №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідні записи не були і не могли бути занесені до трудової книжки позивача в день його звільнення, з огляду на звільнення позивача заднім числом (а.с. 37-39).

Таким чином, позовні вимоги в частині незаконності звільнення є обгрунтованими.

При вирішенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь позивача судом враховано наступне.

Так, ч.2 ст.235 КЗпП України, передбачено, що при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік.

Пунктом 31 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (частина 5) у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було виплачено відповідачем середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 78 063, 68 грн. за період з 23.06.2014р. по 27.10.2014р (а.с. 55).

Разом з тим, оскільки судом встановлено, що звільнення позивача було проведене з порушенням трудового законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014р по день винесення рішення є такими, що підлягають задоволенню.

Як вбачається з Розрахунку, наданого позивачем та перевіреного судом, розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 28.10.2014р. по 20.01.2016р. становить - 278 705, 50 грн. (середньоденний заробіток - 899, 05 грн. відповідно до Довідки від 03.09.2014р. х 310 робочих днів) та яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи все вище викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі, визнавши звільнення позивача незаконним, поновити позивача на посаді директора Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» з 19 грудня 2014 року та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Частиною 7 ст. 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи вище викладене та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» з 19 грудня 2014 року.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 487, 20 грн.

Враховуючи вищевикладене на підставі ст.ст. 40, 43, 492, 235 КЗпП України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», та керуючись ст.ст. 10,11, 60, 212-215, 294, 296, 367 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 згідно наказу Українського державного підприємства поштового зв»язку «Укрпошта» від 23 квітня 2015 року за №228/к.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв»язку «Укрпошта» з 19 грудня 2014 року.

Стягнути з Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв»язку «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2014 року по 20 січня 2016 року в розмірі - 278 705 (двісті сімдесят вісім тисяч сімсот п»ять) гривень 81 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Київської міської дирекції Українського державного підприємства поштового зв»язку «Укрпошта» на користь держави судовий збір в розмірі - 487 грн. 20 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах сплати суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: