Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - Максимчук З.М.,

суддів: - Собіни І.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання - Вох В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визначення часток у спільній сумісній власності та поділ земельної ділянки в натурі між співвласниками квартири,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказують, що рішення є незаконним та необгрунтованим.

Зазначають, що в рішенні суду не зазначено на чому грунтується відмова в задоволенні позову, чи за безпідставністю позовних вимог, чи у зв»язку з їх недоведеністю.

Стверджують, що суд в рішенні вийшов за межі позовних вимог, а саме вказує «..., що жоден із співвідповідачів, в тому числі співвласник земельної ділянки ОСОБА_9 не порушує та в минулому не порушував майнові права та інтереси позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду». Позивачі ж звернулися в суд не з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, а визначення часток у спільній сумісній власності та поділ в натурі земельної ділянки. Все це свідчить про порушення судом ст.11 ЦПК України.

Доводять, що суд вирішив справу не згідно норм цивільного та земельного права (ст.120 ЗК України та ст.364 ЦК України).

Просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким визначити, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожному належить 24/100 частини земельної

_______________________________________________________________________________________________

Справа № 569/4836/14-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Кухарець В.М.

Провадження № 22-ц/787/238/2016 Суддя-доповідач - Максимчук З.М.

ділянки, яка розміщена по АДРЕСА_1 площа земельної ділянки 0,0448 га,

для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ( кадастровий номер НОМЕР_3). Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вказану земельну ділянку та визнати право часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кожним на 24/100 частини земельної ділянки. Поділити земельну ділянку в натурі між співвласниками квартири АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в натурі земельну ділянку відповідно до варіанту розподілу земельної ділянки НОМЕР_1, що визначений у висновку експерта № 41128/11_ЮШ судової інженерно-технічної експертизи складеної 26.12.2014 року. Стягнути з відповідачів солідарно витрати на оплату судового збору.

В запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - ОСОБА_11 просить рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів та їх представників на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що жоден із співвідповідачів не порушує та в минулому не порушував майнові права та інтереси позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду, оскільки співвідповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 не є співвласниками спірної земельної ділянки, а відповідач ОСОБА_9 тривалий час там не проживає, як житлом, так і земельною ділянкою не користується, місце його проживання чи перебування нікому зі сторін не відоме.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06.04.2004 року, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є власниками кожен по 24/100 частки, а в загальному 48/100 частки квартири АДРЕСА_1 ( а.с.5).

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія НОМЕР_2), виданому ОСОБА_5 21.07.2010 року, співвласниками земельної ділянки площею 0,0448 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_3, по вищевказаній адресі є ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, яка належить їм на праві спільної сумісної власності (а.с.6-7).

З матеріалів справи вбачається, що між співвласниками не було досягнуто угоди про порядок користування земельною ділянкою .

Відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.4 ст.120 ЗК України у разі набутя права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ч.4 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки.

Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про порядок застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої у справі № 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року зазначено, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, частки земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід визначити пропорційно їх часткам у квартирі АДРЕСА_1, а саме кожному по 24/100 частини земельної ділянки, яка розміщена по АДРЕСА_1 площа земельної ділянки 0,0448 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_3, Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданий 21 липня 2010 року).

Крім того, з заяви про уточнення позовних вимог та з апеляційної скарги вбачається, що позивачі також просять поділити земельну ділянку в натурі між співвласниками квартири АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в натурі земельну ділянку відповідно до варіанту розподілу земельної ділянки № 1, що визначений у висновку експерта № 41128/11_ЮШ судової інженерно-технічної експертизи складеної 26.12.2014 року.

В матеріалах справи (а.с.77-85) міститься висновок експерта № 41128/11_ЮШ судової інженерно - технічної експертизи, проведеної за ухвалою суду, складений 26.12.2014 року. На вирішення експерта ставилися наступні питання: 1. Визначити розмір земельної ділянки, що знаходиться в користуванні квартири АДРЕСА_1. 2. Визначити варіанти поділу в натурі земельної ділянки між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_9, виходячи із часток співвласників квартири АДРЕСА_1.

Експертом встановлено, що на дату проведення дослідження фактична площа земельної ділянки обмежена існуючими твердими межовими знаками за результатами проведеної натурної зйомки становить 449 кв.м (0,0449 га). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 21.07.2010 року, земельна ділянка площею 0,0448 га.

Експертом також запропоновано 2 варіанти поділу земельної ділянки між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Проте, з матеріалів справи вбачається (із заочного рішення Рівненського міського суду від 25.03.2015 року, а.с. 128), що 21.10.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12, яка згідно довіреності діяла від імені та в інтересах ОСОБА_9 було укладено договір купівлі - продажу, за яким ОСОБА_6 було придбано у приватну спільну часткову власність 52/100 ідеальної частини квартири АДРЕСА_1.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 28.09.2013 року на праві спільної часткової власності належать 42/100 частки та 10/100 частки житла, а саме квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-12), тобто ОСОБА_6 подарував 42/100 частки квартири ОСОБА_7 та 10/100 частки квартири- ОСОБА_8

Судом у заочному рішенні Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року встановлено, що рішенням Рівненського міського суду від 05.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 10 липня 2013 року, за ОСОБА_6 визнано право спільної сумісної власності (замість ОСОБА_9) у спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,0448 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_3).

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право спільної сумісної власності (замість ОСОБА_6, ОСОБА_9) у спільній сумісній власності на земельну ділянку площею 0,0448 га, розташовану по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер НОМЕР_3) (а с. 128).

Вказане заочне рішення набрало законної сили 22 вересня 2015 року. (а.с.128 звор.)

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не грунтуються на вимогах закону, на думку колегії суддів, твердження сторін про те, що оскільки рішення суду не пройшло державну реєстрацію, то ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є співвласниками спірної земельної ділянки.

Дійсно, згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації.

З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об'єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно.

Проте, відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності встановлена судом.

Положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону.

Оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спірну земельну ділянку набуто у власність на підставі рішення суду, однак не проведено державну реєстрацію вказаного рішення, яке набрало законної сили та відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України є обов"язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами, неправомірність набуття ОСОБА_7 та ОСОБА_8 права власності на спірну земельну ділянку на підставі рішення суду не встановлено.

Крім того, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2012 у справі №6-11085св12 суд зазначив, що рішення про визнання права власності, прийняте в порядку ст. 392 ЦК України, не породжує право власності, а підтверджує право власності, яке вже виникло на підставі закону або договору, а тому відсутність реєстрації рішення суду як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус об'єкта нерухомості.

Фактично, суд зазначив, що реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна у державному реєстрі не є критичним для цілей підтвердження права власності на нерухоме майно у спорі щодо права власності.

Отже, з вищевказаного вбачається, що ОСОБА_9 не є співвласником земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1.

Встановивши, що співвласниками спірної земельної ділянки є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, клопотання про призначення судової експертизи з метою з"ясування варіантів поділу в натурі земельної ділянки між співвласниками заявлено не було.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не наділений правом призначити судову експертизу з власної ініціативи.

Виходячи з викладеного та виходячи зі ст. 212 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що висновок експерта № 41128/11_ЮШ судової інженерно - технічної експертизи, який міститься в матеріалах справи, та яким визначено варіанти поділу в натурі земельної ділянки між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 не може бути взятий до уваги судом, оскільки ОСОБА_9 не є співвласником ні квартири, ні земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1.

Вимогами ч. ч.1 і 5 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні якої позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, стягненню з позивачів на користь держави підлягає не доплачений судовий збір за подання позову в сумі 466 грн 97 копійок в рівних частинах по 233 гривні 49 копійок. А з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь позивачів підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги в сумі 1025 гривень 23 копійки ( 243 гривні 60 копійок за подання позову + 781 гривня 63 копійки за подання апеляційної скарги) в рівних частинах по 512 гривень 62 копійки.

Колегія суддів також прийшла до висновку, що відповідачі - ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ніяким чином не порушують права позивачів, оскільки не є співвласниками квартири в АДРЕСА_1 та земельної ділянки по АДРЕСА_1 а тому в позові до них слід відмовити.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, відповідно до п.3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 24 грудня 2015 року - скасувати.

Позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визначення часток у спільній сумісній власності та поділ земельної ділянки в натурі між співвласниками квартири задовольнити частково.

Визначити, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожному належить по 24/100 частини земельної ділянки, яка розміщена по АДРЕСА_1 площа земельної ділянки 0,0448 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_3)

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на земельну ділянку, яка розміщена по АДРЕСА_1 площа земельної ділянки 0,0448 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_3, Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданий 21 липня 2010 року).

Визнати право часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за кожним на 24/100 частини земельної ділянки, яка розміщена по АДРЕСА_1 площа земельної ділянки 0,0448 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер НОМЕР_3, Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданий 21 липня 2010 року).

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь держави не доплачений судовий збір за подання позову в сумі 466 гривень 97 копійок в рівних частинах по 233 гривні 49 копійок.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судовий збір за подання позову та за подання апеляційної скарги в сумі 1025 гривень 23 копійки в рівних частинах по 512 гривень 62 копійки.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: І.М. Собіна

С.В. Хилевич