Категорія: 20 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

прокурора - Романішиної Т.Л.,

позивача - ОСОБА_1,

представників відповідачів -Тачинської С.П., Мороза І.С., Юрченко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом прокурора міста Луцька в інтересах ОСОБА_1 до Відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, Приватного підприємства «Телфорт» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Волинської області на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року прокурор міста Луцька в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 10.06.2002 року між Відділом обліку майна міської комунальної власності Луцької міської ради та ПП «Телфорт» було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення (номери приміщень з 35-1 по 35-9) загальною площею 98,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Однак згідно з постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 8 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 травня 2014 року, скасовано розпорядження Луцького міського голови від 18 квітня 2002 року № 253-рр «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та визнано незаконним і скасовано рішення Луцької міської ради від 26 квітня 2002 року № 1/13 «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» в частині затвердження вищезазначеного розпорядження міського голови, на підставі яких було приватизовано частину спірного підвального приміщення.

Покликаючись на те, що даний договір порушує права позивачки, прокурор в інтересах ОСОБА_1 просив визнати його недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року в задоволенні позову прокурора міста Луцька, який діє в інтересах ОСОБА_1, відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, Перший заступник прокурора Волинської області подав апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та просив його скасувати з ухваленням нового - про задоволення вимог позивача.

Справа розглядалась в апеляційному порядку. Рішенням апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року апеляційну скаргу було задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове - про відмову у позові, але з інших правових підстав.

На рішення апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2015 року подано касаційну скаргу, яка задоволена частково. Дане рішення скасовано і направлено на новий розгляд до того ж суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні прокурор та позивач апеляційну скаргу підтримали з підстав, наведених у скарзі, а представники відповідачів скаргу заперечили, просили її відхилити, рішення суду просили залишити без змін.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, при новому апеляційному розгляді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - до скасування з ухваленням нового рішення - про відмову в позові з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні судового рішення суд зобов'язаний вирішити питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувались як вимоги, так і заперечення; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинно бути зазначено встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст.48 ЦК УРСР (яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою. А при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Зі змісту позовної заяви прокурора в інтересах ОСОБА_1 вбачається, що прокурор посилається на ст.48 ЦК УРСР та підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу вказує те, що оскільки рішення виконкому, на основі яких укладався договір купівлі-продажу частини підвального приміщення, судовим рішенням скасовано, то вказаний договір підлягає визнанню недійсним як такий, що не відповідає вимогам закону.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив з того, що прокурор не довів, що спірне нежитлове приміщення використовується як допоміжне приміщення і передане у комунальну власність міської ради до виникнення у позивача права на користування квартирою, що є власністю її чоловіка ОСОБА_5, який підвальне приміщення не придбавав.

Однак з таким висновком суду колегія суддів у повній мірі погодитись не може з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору № 365/5 купівлі-продажу нерухомості від 16.09.1998 року, власником квартири АДРЕСА_2 являється ОСОБА_5. Позивач ОСОБА_1 зареєстрована у даній квартирі з 23.04.1999 року, а з 21.06.2003 року ОСОБА_5 і ОСОБА_1 одружилися. Дані обставини підтверджені долученими в судовому засіданні апеляційного суду копіями документів, а саме: копією свідоцтва про одруження, копією договору купівлі-продажу № 365/5, копією технічного паспорта та будинковою книгою на квартиру АДРЕСА_2.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, Відділом обліку майна міської комунальної власності за договором купівлі-продажу від 10 червня 2002 року було продано ПП «Телфорт» нежилі приміщення підвалу площею 98,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Міським головою м. Луцька видано розпорядження № 253-рр від 18.04.2002 року «Про приватизацію частини нежитлового підвального приміщення за адресою: АДРЕСА_2», а Луцькою міською радою - рішення № 1/13 від 26.04.2002 року «Про затвердження розпорядження міського голови, секретаря ради та рішень виконавчого комітету, виданих в міжсесійний період» в частині затвердження даного розпорядження міського голови. Постановою Луцького міськрайонного суду від 08.09.2011 року, яка набрала законної сили 06.05.2014 року, розпорядження міського голови № 253-рр від 18.04.2002 року та рішення Луцької міської ради № 1/13 від 26.04.2002 року в частині затвердження даного розпорядження міського голови визнано незаконними та скасовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону, якою керувався суд, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Цим положенням Закону дано офіційне тлумачення згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/2004 (далі - Рішення № 4-рп/2004)

Відповідно до ч. 2 п. 4.2 Рішення Конституційного Суду від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення, згідно з п. 2 ст. 10 Закону № 2482-XII, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Із вказаного вбачається, що єдиною та виключною умовою набуття права власності в порядку приватизації - є свідоцтво про право власності на квартиру. Законодавець не вимагає вчинення будь-яких інших дій з метою реалізації вказаного права.

Так, п. 4.3 Рішення № 4-рп/2004 встановлюється, зокрема, що у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступників) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями.

На підставі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З досліджених в судовому засіданні апеляційного суду інвентаризаційних справ по спірному підвальному приміщенню вбачається, що з часу здачі в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_2 - з 1958 року було зазначено в технічних документах, що підвальне приміщення, яке розташоване під трьома під'їздами будинку складає всього 647,2 кв.м., з яких спірна частина становить площу 98,4 кв.м.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо посилання на ч.4 ст. 4 ЖК України та невизнання судом частини спірного приміщення допоміжним підвальним приміщенням, і зазначення його як нежиле приміщення, призначене для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, оскільки такий висновок не відповідає нормам матеріального права та обставинам справи.

Належність відчуженого нежитлового приміщення до допоміжного підвального приміщення, підтверджено судовим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2014 року, де стороною була Луцька міська рада, а також матеріалами інвентаризаційних справ, досліджених в судовому засіданні, та з акту перевірки наявності комунікаційних систем у підвалі житлового будинку АДРЕСА_2 від 18.08.2011 року, з яких вбачається, що у підвальному приміщенні знаходяться комунікаційні системи, що обслуговують будинок, зокрема каналізаційні труби, водовідвід холодної води, стояк опалення зі спускним вентилем (на випадок аварії).

Долученими документами підтверджується, що позивач ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_2, вона як член сім'ї власника, з яким одружилася 21 червня 2003 року, являється лише користувачем квартири.

Як ствердила в судовому засіданні позивач ОСОБА_1, її чоловік як власник житла, з дня придбання квартири і до даного часу не пред'являв жодних претензій щодо порушення його прав власності на підвальне приміщення у їх будинку. До дня подачі позову прокурором в її інтересах чоловік ОСОБА_5 не мав бажання та необхідності користуватися підвальним приміщенням.

Згідно з наданим суду інформаційним листом виконавчого комітету Луцької міської ради ЖКП № 3 за №25/2-1 від 18.01.2016 року ОСОБА_1 з моменту вселення у спірний будинок щодо виділення її сім'ї підвального приміщення жодного разу не зверталась.

Аналогічна інформація надійшла і від Департаменту «Центру надання адміністративних послуг у місті Луцьку» про те, що протягом 2010-2015 років у відділ звернення громадян не надходило звернень від громадянки ОСОБА_1 з приводу користування чи виділення у користування нежитлового підвального приміщення в будинку.

Із наданого суду акта обстеження підвального приміщення з участю представника ЖКП-3, на балансі якого знаходиться будинок НОМЕР_1, та фотографій, зроблених під час даного обстеження, вбачається, що в підвальному приміщенні є значна частина вільних, незайнятих жильцями, окремих приміщень (комор).

Статтею 382 ЦК України визначено, що власникам квартири у багатоквартирному будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Як ствердили в суді сторони у справі, жодних доказів того, що проводились якісь збори мешканців будинку, як співвласників квартир і відповідних допоміжних приміщень, із узгодження питань щодо порядку зайняття вільних підвальних приміщень та користування ними як з часу заселення, так і на даний час,немає. Позивач зазначила, що вказані питання щодо користування підвалом ні нею, ні її чоловіком на обговорення з іншими власниками квартир їх будинку не ставилися.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 61 цього Кодексу визначено також, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. А обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Колегія суддів вважає, що оскільки позивач ОСОБА_1, в інтересах якої подано позов прокурором не є власником жилої квартири, а відповідно і співвласником інших допоміжних приміщень у будинку, тому її майнові права з укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу частини підвального приміщення не були порушені.

Разом з тим, в судовому засіданні ні прокурор, ні позивач ОСОБА_1 не надали жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її права користувача житлом з придбанням відповідачем ПП «Телфорт» частини підвального приміщення було порушено, оскільки судом встановлено, що значна частина підвального приміщення залишається на даний час вільною і може бути використана жильцями.

Крім того, як видно зі змісту договору купівлі-продажу, який оспорюється прокурором в інтересах ОСОБА_1, він укладений продавцем, що володів об'єктом нерухомості на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2, виданого 03.06.2002 року виконкомом Луцької міської ради, яке до даного часу ніким не скасоване.

Отже, позовні вимоги не підлягають до задоволення, однак, не погоджуючись із наведеними в оскаржуваному рішенні суду мотивами, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому згідно зі статтею 309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення - про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Волинської області задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 березня 2015 року в даній справі, в яке внесено виправлення ухвалою цього ж суду від 10 квітня 2015 року, скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові прокурора міста Луцька в інтересах ОСОБА_1 до Відділу управління майном міської комунальної власності Луцької міської ради, Приватного підприємства «Телфорт» про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини нежитлового підвального приміщення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді