У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Хилевича С.В., Максимчук З.М.

Секретар судових засідань ОСОБА_1

З участю прокурора Маланчук І.В., Вабіщевича О.Г. та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Рівненської області на рішення Рівненського міського суду від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до прокуратури Рівненської області про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачені кошти та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

Просив стягнути з прокуратури Рівненської області за несвоєчасно повернуті йому кошти 950доларів США та 450гривень, 15331,80гривень збитків та 5000гривень морального відшкодування.

Рішенням Рівненського міського суду від 26 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з прокуратури Рівненської області на користь ОСОБА_3 3000гривень морального відшкодування.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі перший заступник прокурора Рівненської області вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводив, що відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд не врахував вимог п. 3 ст. 23 ЦК України та розяснень даних Верховним Судом України в п. п. 5 і 9 постанови Пленуму „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд мав керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Вважає, що ні позивачем ні судом не обґрунтовано та не надано належних та допустимих доказів неспроможності позивача утримувати сімю, неохідність додаткових зусиль для пошуку роботи в період з дня винесення ухвали Сарненського районного суду, а саме з 22 травня 2015 року до моменту повернення коштів 28 липня 2015 року та 11 серпня 2015 року у звязку з їх неповерненням.

Так, судом встановлено, що арешт на тимчасово вилучене майно у ОСОБА_3 накладено ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 02 січня 2013 року, тобто, останній не міг користуватися коштами з вказаної дати.

А тому, висновок суду про відсутність у ОСОБА_3 спірних коштів саме в період з 22 травня 2015 року по 28 липня 2015 року та 11 серпня 2015 року призвела до порушення його нормальних життєвих звязків є помилковим.

Разом з тим, у ході розгляду справи факту вчинення незаконних дій органу прокуратури позивачем не доведено. Позивач також не скористався наданим йому ч. 1 ст. 303 КПК України правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора щодо неповернення йому тимчасово вилучених коштів, відповідно до ст. 169 цього ж Кодексу.

Покликаючись на наведене просив, оскаржуване рішення скасувати і ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представник посилаються на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу прокурора відхилити.

Колегія суддів заслухавши доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і зявились в судове засідання, у межах апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду дійшла висновку про її відхилення з таких підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2015 року задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_3, скасовано накладений у кримінальному провадженні арешт тимчасово вилучених у нього грошових коштів, а саме: 950доларів США та 450гривень та зобовязано прокуратуру Рівненської області негайно повернути їх ОСОБА_3

Ухвала підлягала негайному виконанню прокурором і оскарженню в апеляційному порядку не підлягала (а.с.4).

На неодноразові вимоги позивача кошти йому повернуті не були і лише після його звернення зі скаргою на адресу Генерального Прокурора України, кошти йому були повернуті: на підставі видаткового касового ордера № 5 від 28 липня 2015 року бухгалтерією прокуратури Рівненської області в сумі 950доларів США (а.с.5), а платіжним дорученням № 1208 від 10 серпня 2015 року перераховано 450гривень на особовий рахунок ОСОБА_3 № 198985 (а.с.24).

Частинами 1 та 2 ст. 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом першої інстанції встановлено, що неповернення коштів ОСОБА_3 на підставі та на виконання судового рішення, відбулося з вини прокуратури Рівненської області.

У відповідності до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що бездіяльністю відповідача по виконанню судового рішення ОСОБА_3 було заподіяно моральних страждань.

Враховуючи, що прокуратура, як конституційний орган, який відповідно до Конституції та законів України зобовязаний неухильно дотримуватися вимог закону, допустив їх порушення, що завдало моральної шкоди громадянину, суд погоджується з розміром такої шкоди визначеної рішенням суду першої інстанції, розцінює його як співмірний та не вважає його таким, що спрямований на збагачення позивача.

На думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги є недостатньо переконливими та не спростовують висновків суду наведених у рішенні, тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить.

Виходячи з наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308. ст. ст. 313 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Рівненської області відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання нею законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: С.В.Хилевич

ОСОБА_4