Справа № 354/316/14-ц
Провадження № 22-ц/779/284/2016
Головуючий у 1 інстанції Турянський І.Є. І. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Васильковського В.М.

суддів: Малєєва А.Ю., Меленко О.Є.

секретар Яковин М.Я.,

з участю: позивача ОСОБА_2

представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації, ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації на рішення Косівського районного суду від 03 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

у квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що наказом начальника відділу освіти, молоді та спорту Верховинської РДА від 25.02.2014 № 59-к її незаконно звільнено з посади вчителя Ільцівської ОСОБА_6 ступенів за ст. 38 КЗпП України, оскільки за власним бажанням вона звільнятись не бажала, заяву про звільнення написала під тиском і погрозами бійців самооборони Верховинського району, які 25.02.2014 силою провели її через усе село до будинку культури, де із застосуванням фізичної сили примусили написати заяву про звільнення з посади вчителя. Про видачу наказу про звільнення їй відомо не було, копію наказу їй не видано, не надіслано поштою. Тому, збільшивши позовні вимоги, просила визнати незаконним наказ від 25.02.2014 № 59-к про звільнення її з посади вчителя географії Ільцівської загально освітньої школи І-ІІІ ступенів Верховинського району, поновити її на роботі на вказаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 99 170,91 грн та 10 000 грн завданої моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду від 03 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ відділу освіти Верховинської районної державної адміністрації № 59-к від 25 лютого 2014 року про звільнення з роботи ОСОБА_2 вчителя географії Ільцівської ЗОШ I - III ступенів Верховинського району та поновлено ОСОБА_2 на роботі вчителя географії Ільцівської ЗОШ I - III ступенів Верховинського району з 26 лютого 2014 року. Стягнуто з управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської РДА на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 99 170,91 грн, а в дохід держави 991,71 грн судового збору. У стягненні моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі начальник відділу освіти Верховинської РДА посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачка просила розірвати з нею трудові відносини саме з 25.02.2014. Враховуючи той факт, що подальше продовження її роботи могло спричинити зрив навчального процесу через тяжку психологічну обстановку в школі, що підтверджувалось Верховинським РВ УМВС та жителями села Ільці, відповідач задовольнив її прохання, звільнивши її саме з 25.02.2014. Суд не врахував, що відповідно до трудового законодавства при наявності поважних причин роботодавець може звільнити працівника швидше ніж у 2-х тижневий термін, враховуючи фактичні обставини його звільнення. Також суд не врахував, що звільнення під час відпустки забороняється тільки тоді, коли воно відбувається за ініціативи власника або уповноваженого органу. Крім того, з боку відповідача не було вчинено ніяких примусових дій та насильства щодо позивачки, яка могла скористатися правом відкликати заяву, проте з невідомих причин не скористалася ним. Просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В засіданні апеляційного суду представники управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської РДА апеляційну скаргу підтримали, ОСОБА_2 та її представник доводи апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши подані докази і доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 1972 року працювала в Ільцівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів Верховинського району на посаді вчителя.

З копії заяви про звільнення ОСОБА_2 вбачається, що датою написання заяви є 25.02.2014.

Наказом начальника управління освіти, молоді та спорту Верховинської РДА від 25.02.2014 № 59-к позивачку звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, даний наказ отриманий нею 12.03.2014.

З копії наказу про звільнення вбачається, що ОСОБА_2 15.04.2015 написала власноручно, що вона з наказом ознайомлена і не згідна, оскільки заява написана під тиском, а вона з 24.02.2014 перебуває у відпустці.

Згідно заяви про надання відпустки та наказу № 26-к від 21.02.2014, ОСОБА_2 перебувала у щорічній основній відпустці з 24.02.2014 по 21.04.2014.

З копії місцевої газети № 9 від 28.02.2014 вбачається, що позивачку дійсно, всупереч її волі, під тиском громади, було звільнено з роботи.

Заявою ОСОБА_2 про вчинення щодо неї протиправних дій, поданою 25.02.2014 Верховинському РВ УМВС, підтверджується факт звернення позивачки до правоохоронних органів по факту застосування насильства та тиску щодо неї.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 звільнено із займаної посади з 25 лютого 2014 року, тобто з дати написання заяви про звільнення без зазначення строку звільнення, що є порушенням ст. 38 КЗпП України.

На підставі повного та обєктивного дослідження наявних у справі доказів, давши їм вірну оцінку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що написання позивачкою заяви про звільнення було вчинено під тиском і не відповідало її внутрішній волі, оскільки звільнятись за власним бажанням ОСОБА_2 25 лютого 2014 року не бажала і не вказала у заяві дату свого звільнення. Відмовляючи в моральній шкоді, суд виходив з того, що таку шкоду було заподіяно не безпосередньо відповідачами, а іншими особами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, так як вони спростовані матеріалами справи і не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про звільнення, датованій 25.02.2014, ОСОБА_2 не зазначала строку, у який просить розірвати трудовий договір (т. 1 а. с. 158), тому підстави для її звільнення за власним бажанням з 25 лютого 2014 року були відсутні.

В той же день ОСОБА_2 подала заяву до Верховинського РВ УМВС в Івано-Франківській області про вжиття відповідних заходів до вказаних нею конкретних осіб, в тому числі ОСОБА_3, які примусили всупереч її волі написати заяву про звільнення з роботи (т. 1 а. с. 14).

Заяви аналогічного змісту ОСОБА_2 подала прокурору Верховинського району та дільничному інспектору Верховинського РВ УМВС (т. 1 а. с. 15-17). Згідно довідки слідчого Верховинського РВ УМВС подана ОСОБА_2 заява про кримінальне правопорушення зареєстрована в в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (т. 1 а. с. 147).

Наведені позивачкою факти, що мали місце 25 лютого 2014 року, знайшли своє відображення в місцевій газеті (т. 1 а. с. 18).

При ознайомленні з наказом про звільнення ОСОБА_2 висловила свою незгоду з ним, оскільки заява написана нею під тиском (т.1 а. с. 45).

Окрім копії повідомлення про вручення 12.03.2014 поштового відправлення, без опису його вмісту, матеріали справи не містять відомостей про день вручення позивачці копії наказу про звільнення або дня видачі трудової книжки, тому ОСОБА_2 звернулась до суду 08.04.2014 з даним позовом про поновлення на роботі у передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України повністю врахував висновки і мотиви, висловлені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 березня 2015 року, з яких скасовані попередні судові рішення у даній справі.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що за інформацією Верховинського РВ УМВС були підстави на звільнення позивачки, колегія суддів виходить з того, що така інформація начальнику відділу освіти ОСОБА_3 була направлена для проведення службової перевірки відносно позивачки, а не підставою для її звільнення. При виявленні проступків, відповідач мав змогу звільнити позивачку за п. 3 ч. 1 ст. 41КЗпП України за належних підстав для застосування даної норми та дотримання інших вимог законодавства.

Доводи апеляційної скарги, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухвалене судом з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставини, що мають значення для справи, а викладені в рішенні висновки не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм вірну правову оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновком суду щодо їх оцінки.

Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч. 2 ст. 22 КЗпП України).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу управління освіти, сімї, молоді та спорту Верховинської районної державної адміністрації відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Васильковський В.М.

Судді: Малєєв А.Ю. Меленко О.Є.