Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 332/5802/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Федоренко О.І.
Номер провадження 22-ц/778/8/15 Суддя-доповідач: Бабак А.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Перша Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Геннадій Олександрович, Орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнила до ОСОБА_4, треті особи: Перша Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О., Орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що 24 жовтня 2008 року за реєстром №1-2490 Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_6 видане свідоцтво про право на спадщину за законом. На момент оформлення спадщини ОСОБА_6 була недієздатною, що встановлено у 2009-2012 роках медичними висновками, під час розгляду попередньої справи та підтверджується актом амбулаторної судової психіатричної експертизи № 891 від 05 грудня 2011 року та актами аналогічних експертиз № 804 та № 504 від 17 грудня 2009 року та від 18 червня 2012 року.

17 лютого 2009 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г.О., за реєстром номером 186, посвідчений договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та відповідачкою у справі ОСОБА_4, відповідно до якого, ОСОБА_6 подарована, а ОСОБА_4 прийнята в дар квартира АДРЕСА_1, який є недійсним так, як на момент його укладання ОСОБА_6, згідно зазначених актів судово-психіатричних експертиз, була недієздатною особою.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 січня 2013 року, у справі № 22-330/2012, провадження 2/314/16/2013 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, визнано недійсним заповіт №37540783 складений ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Сіротенко Г.О. від 29 травня 2008 року за реєстром №1543 на тих підставах, що ОСОБА_6 в момент його укладання була недієздатною особою, не віддавала звіт своїм діям і не могла розуміти і керувати ними.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 17 лютого 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Сіротенко Г.О. за реєстровим номером 186. Визнати недійсною реєстрацію Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» права власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки суд не врахував, що на момент укладення договору дарування 17.02.2009 року ОСОБА_6 була недієздатною, що підтверджено актами судово-медичної експертизи № 861 від 05.12.2011 року та № 504 від 18.06.2012 року.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені обставини, щодо цивільної недієздатності ОСОБА_3 на момент укладення договору дарування від 17.02.2009 року, оскільки на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2012 року не можливо встановити факт та визначити фактичний обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_3

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, виходячи з наступного.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" передбачено, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 17 лютого 2009 року, реєстровий № 186, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.24-25).

Позов ОСОБА_3 пред'явлений з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, за якою правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В даному випадку, у разі необхідності встановлення психічного стану особи, в силу ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим.

В порушення вимог даної статті, а також вимог ч. 4 ст. 10, ст. 213 ЦПК України, якими передбачено, що на суд покладається обов'язок щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та сприяння здійсненню їхніх прав, суд першої інстанції не роз'яснив позивачу її право заявити клопотання про призначення експертизи у справі.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Виконуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, колегією суддів апеляційного суду роз'яснено позивачу її право заявити клопотання про призначення у справі судової експертизи.

За клопотанням позивача ОСОБА_3, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року у справі призначена судова психіатрична експертиза, на вирішення якої поставлено питання у відповідності до вимог ст. 225 ЦК України, чи могла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в момент вчинення договору дарування 17 лютого 2009 року № 186 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

За висновком судово-психіатричного експерта № 714 від 11 листопада 2015 року, який досліджений у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області, в п.22,23 зазначено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент складання договору дарування від 17.02.2009 року за реєстровим № 186, виявляла ознаки психічного розладу у вигляді атеросклеротичної деменції. Внаслідок чого вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання договору дарування від 17.02.2009 р. за реєстром № 186, у зв'язку з тим, що деменція, з урахуванням віку підекспертної, внаслідок судинної патології (церебрального атеросклерозу), - це деструктивно-органічне ураження головного мозку, яке проявляється перед усім: психічними розладами у вигляді порушення процесів осмислення, порушення пам'яті, інтелекту, емоцій, волі та носить прогресуючий (незворотній) характер. (а.с.217,225).

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Такими підставами, зокрема, відповідно ч. 2 ст. 203 ЦК України є: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Оскільки, підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а відповідно висновку судової психіатричної експертизи № 714 від 11 листопада 2015 року встановлено, що ОСОБА_6 на момент складання договору дарування від 17.02.2009 року за реєстровим № 186 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, такий договір має бути визнаний недійсним.

Щодо заперечень відповідача ОСОБА_4 та її представника проти позову ОСОБА_3, з тих підстав, що позивач не має права на оскарження договору дарування від 17.02.2009 року, пропустила строк позовної давності та договір дарування вже визнаний частково недійсним, то судова колегія зазначає.

Як статтею 225 ЦК України так і в ч.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки, позивач вважає, що договором дарування від 17.02.2009 року порушені її права, вона має право на пред'явлення позову про визнання вказаного правочину недійсним.

Щодо застосування строку позовної давності, то в ч.2 п.28 зазначеної постанови Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначає позивач ОСОБА_3 про наявність договору дарування від 17.02.2009 року вона дізналася у 2010 році та 06 серпня 2010 року подала позов про визнання договору дарування недійсним (а.с.68-70), який був об'єднаний з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину квартири (а.с.72). За рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.06.2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування від 17.02.2009 року в частині ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6.(а.с.55-58). Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 жовтня 2012 року (а.с.65-67) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2013 року, рішення суду першої інстанції від 15.06.2012 року залишено без змін (а.с.96-98).

Із позовом про визнання договору дарування від 17.02.2009 року з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, ОСОБА_3 звернулась до суду 25.11.2014 року (а.с.2 ). Таким чином, враховуючи, що з серпня 2010 року ОСОБА_3 пред'являвся позов про визнання спірного договору дарування недійсним, однак не з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, а з інших правових підстав і лише ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2013 року їй роз'яснено, що договір дарування не визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, тому є перебіг строку позовної давності та пред'явлення позову ОСОБА_3 про визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦПК України у листопаді 2014 року не є пропуском позовної давності для його пред'явлення.

Відносно заперечень відповідача про те, що договір дарування від 17.02.2009 року вже визнаний частково недійсним, тому визнання його в цілому неможливе, то судова колегія зазначає, що спірний договір визнаний частково недійсним в ? його частини в порядку спадкування за законом (обов'язкова частка). Однак, з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України - недієздатність особи, яка вчиняла правочин, частково договір дарування не може бути визнаний. Він визнається недійсним в цілому, оскільки при його укладанні особа, яка вчиняла правочин була абсолютно недієздатна, а тому не могла частково усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а частково не усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За таких обставин, заперечення відповідача та її представника не мають під собою правового підґрунтя.

Оскільки, в момент вчинення правочину, укладання договору дарування 17.02.2009 року ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2 була недієздатна, що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта № 714 від 11.11.2015 року та іншими наявними в матеріалах справи доказами, позов ОСОБА_3 про визнання договору дарування від 17.02.2009 року недійсним підлягає задоволенню.

Разом з цим, позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсною реєстрації Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» права власності на квартиру АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Статтею 3, 15 ЦПК України передбачено право особи на захист свого цивільного права чи інтересу лише в разі його порушення або оспорювання. З матеріалів справи не вбачається, що сектором громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ленінського РВ УМВС України в Запорізькій області будь-яким чином порушені права позивача.

Відповідно ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Вимога про визнання недійсною реєстрації не належить до передбаченого законом способу захисту порушеного права, бо не узгоджується з положеннями Закону України від 01.07.2004 року „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ст. 26 вказаного Закону записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

Отже, у разі визнання на підставі рішення суду недійсним договору дарування, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації права власності на квартиру. Крім того, державний реєстратор в якості відповідача до участі у справі не залучався.

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В силу ч.5 вказаної статті, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення суду або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи положення вказаної статті, на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у сумі 243,60 грн. при подачі позову та 121,80 грн. за подачу апеляційної скарги. Всього 365,40 грн.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Перша Запорізька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Геннадій Олександрович, Орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання недійсним договору дарування задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 17 лютого 2009 року, за яким ОСОБА_6 подарила, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 та посвідчений 17.02.2009 року приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області за реєстровим номером 186.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати у сумі 365,40 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: