У Х В А Л А

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Романюка Я.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд», товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельно-комерційна фірма «Граніт», про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року позов задоволено: стягнуто з КП «Житлоінвестбуд-УКБ» на користь ОСОБА_4 12 млн 825 тис. 870 грн 89 коп. безпідставно отриманих коштів та 5 млн 305 тис. 354 грн 88 коп. процентів; вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року касаційні скарги представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року залишено без змін.

24 грудня 2015 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_5, із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 1212 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_5, додала постанови Вищого господарського суду України від 6 березня та 21 листопада 2012 року, 28 серпня 2013 року, 12 та 19 лютого, 19 листопада 2014 року, 23 лютого, 16 вересня та 6 жовтня 2015 року, а також постанови Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року і 25 березня 2015 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно із пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що відповідачем набуто майно на підставі інвестиційного договору, який є чинним, грошові кошти перераховувались на виконання умов цього договору, тому відсутні підстави вважати, що відповідач отримав їх без достатньої правової підстави та застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.

У наданих для порівняння постановах Вищого господарського суду України суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у постанові від 6 березня 2012 року суд виходив із доведеності позивачем за зустрічним позовом, що сума попередньої оплати за договором поставки товару перебуває у відповідача за зустрічним позовом безпідставно, тому на підставі статті 1212 ЦК України ця сума підлягає поверненню;

- у постанові від 21 листопада 2012 року зазначено, що місцевий господарський суд, встановивши, що сума коштів, які просить стягнути позивач, виникла в результаті завищення вартості виконаних робіт, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цієї суми коштів на підставі статті 1212 ЦК України як безпідставно набуте майно;

- у постанові від 28 серпня 2013 року зазначено, що суди попередніх інстанцій, встановивши отримання відповідачем коштів за договором про надання платних послуг по санаторно-курортному лікуванню в сумі більшій ніж надано послуг, а також, що строк дії цього договору закінчився, дійшли обґрунтованого висновку про повернення надмірно сплаченої суми на підставі статті 1212 ЦК України, не зважаючи на те, що відповідач правомірно набув майно, проте підстави такого набуття згодом відпали;

- у постанові від 12 лютого 2014 року суд зазначив, що суди попередніх інстанцій, встановивши отримання відповідачем коштів у якості оплати послуг, які не були надані, а позивачем не замовлялись, дійшли обґрунтованого висновку про збереження відповідачем цих коштів без достатньої правової підстави, тому згідно зі статтею 1212 ЦК України ці кошти підлягають поверненню;

- у постанові від 19 лютого 2014 року зазначено, що оскільки підстава, відповідно до якої позивач сплатив кошти, згодом відпала, то переплачені кошти підлягають поверненню згідно зі статтею 1212 ЦК України;

- у постанові від 19 листопада 2014 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду про стягнення з відповідача грошових коштів як переплату за договором на виконання науково-технічної продукції, погодився з його висновком, що зазначена сума коштів є такою, що була помилково, поза межами договірних платежів, перерахована покупцем на рахунок продавця. Кошти набуті відповідачем не в порядку виконання договірного зобов'язання, тому до правовідносин застосовуються положення статті 1212 ЦК України;

- у постанові від 23 лютого 2015 року суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем сплачено кошти на виконання умов договору про закупівлю природного газу за державні кошти в більшому розмірі ніж відповідачем поставлено газ, тому переплачені кошти перебували у відповідача без достатніх правових підстав, у зв'язку із чим у позивача виникло право на отримання процентів за їх користування на підставі статті 1214 ЦК України;

- у постанові від 16 вересня 2015 року суд касаційної інстанції, встановивши, що між сторонами укладено попередній договір, а не договір поставки, дійшов висновку, що на підставі такого договору у відповідача не виникло обов'язку із поставки конкретної кількості конкретно визначеного товару за конкретною ціною та за наявними умовами, тому такий договір не породжує для відповідача ніяких зобов'язань з поставки, крім тих, які можуть виникнути у майбутньому, а у позивача не виникло обов'язку із перерахування коштів. Таким чином перерахування позивачем коштів на часткове виконання такого договору здійснено без достатньої правової підстави, тому згідно зі статтею 1212 ЦК України ці кошти підлягають поверненню позивачу;

- у постанові від 6 жовтня 2015 року суд касаційної інстанції зазначив, що встановивши відсутність доказів надання відповідачем послуг за договором на всю суму коштів, перерахованих позивачем, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем отримано кошти в якості оплати ненаданих послуг без достатньої правової підстави, тому згідно зі статтею 1212 ЦК України повинен їх повернути.

У судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постановах Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року та 25 березня 2015 року міститься висновок, що набуття коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов'язання, а поза підставами договору, є набуттям і збереженням їх без достатньої правової підстави; такі кошти підлягають стягненню на підставі статті 1212 ЦК України.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якої діє ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Сівер-Буд», товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельно-комерційна фірма «Граніт», про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та процентів за заявою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

Я.М. Романюк