Справа № 352/1040/15-ц
Провадження № 22-ц/779/27/2016
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Підпечерівської сільської ради в особі голови ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 16 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Підпечерівської сільської ради в особі голови ОСОБА_3 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що неодноразово зверталася до голови Підпечерівської сільської ради ОСОБА_3 та інших компетентних органів щодо перевірки законності та правомірності захоронення померлих громадян на старому кладовищі, яке розташоване в 16 метрах від її житлового будинку, однак відповідач у відповідь ображав її принизливими і образливими словами, розповсюджував негативну інформацію про те, що вона психічно хвора людина та їй необхідна медична допомога, направляв до її дому лікаря-психіатра, надавав характеристики про те, що в неї нестійкий емоційний стан, застосовував силу до неї.

Посилаючись на те, що дії голови сільської ради ОСОБА_3 принижують її честь та гідність, завдають постійних моральних страждань, просила визнати дії голови Підпечерівської сільської ради ОСОБА_3 неправомірними, зобов'язати його привселюдно спростувати недостовірну інформацію про те, що вона психічно хвора людина, зобов'язати його відкликати або змінити надані ним характеристики, які містять недостовірну інформацію про неї, стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти у сумі 10 000,00 гривень на відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Рішенням Тисменицького районного суду від 16 жовтня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи і на порушення норм процесуального права.

Зазначає, що компетентними органами голові Підпечерівської сільської ради ОСОБА_3 винесені приписи про заборону захоронення померлих громадян на старому цвинтарі та про заборону спалювання ритуальної атрибутики, проте сільським головою вони не виконуються, а оскільки її житловий будинок знаходиться в 16 м від старого цвинтаря, захоронення померлих та спалення атрибутики негативно впливають на її здоров'я та здоров'я її сім'ї, а також, не маючи централізованого водопостачання, вона користується водою із криниці, в яку попадають різні небезпечні для життя домішки.

Стверджує, що після звернення до голови Підпечерівської сільської ради та інших компетентних органів щодо перевірки законності та правомірності захоронення померлих громадян на старому кладовищі, відповідач почав її ображати принизливими і образливими словами та розповсюджувати про неї негативну інформацію про те, що вона психічно хвора людина і їй необхідно лікуватися, застосовувати до неї фізичну силу та чинити на неї психологічний тиск.

Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про факти постійно триваючих образ в її адресу, проте враховано свідчення секретаря Підпечерівської сільської ради, яка являється підлеглим працівником відповідача.

Крім того, судом не враховані докази, які були надані апелянтом, а саме: довідка від 15 січня 2015 року, з якої вбачається, що її відвідував лікар-психіатр та копія відповіді Тисменицького РВ УМВС від 09 березня 2015 року, з якої вбачається, що ОСОБА_3 надає характеристики, які не відповідають дійсності.

На думку апелянта, додані до матеріалів справи відповідачем в день винесення судом рішення ряд документів, які нібито підтверджують про неприязне ставлення апелянта до відповідача не спростовують фактів щодо постійних образ в її сторону.

У зв'язку з наведеним просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених мотивів.

Представник Підпечерівської сільської ради Довженко Я.Д. апеляційну скаргу визнала.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів, що відповідач вчиняв дії, які принизили її честь та гідність та внаслідок чого останній заподіяна моральна шкода, оскільки факту поширення інформація про те, що вона «психічно хвора людина» не доведено, з висновку службового розслідування Тисменицького РВ УМВС у характеристиці, яку надав відповідач, про те, що «ОСОБА_2 має нестійкий емоційний стан» не вбачається образливої негативної інформації.

Крім того, суд виходив з того, що відповідач дійсно звертався листом в Лисецьку центральну районну лікарню і як вбачається з його змісту «з просьбою про надання кваліфікованої медичної допомоги ОСОБА_2» і дана обставина не свідчить про поширення недостовірної інформації.

Проте, повністю з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначала, що після її неодноразових звернень до сільського голови с. Підпечери щодо законності та правомірності захоронення померлих громадян на старому кладовищі, яке розташоване в 16 метрах від її житлового будинку, сільський голова почав ображати її принизливими і образливими словами та розповсюджувати негативну інформацію про те, що вона «психічно хвора людина» і їй необхідно лікуватися, 30 грудня 2013 року до неї додому сільський голова направив лікаря-психіатра для огляду, крім того, сільським головою була надана характеристика про її нестійкий емоційний стан. Тому такі дії голови сільської ради внаслідок розповсюдження недостовірної інформації призвели до моральних страждань, а негативна інформація щодо неї, підлягає спростуванню.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та 27 лютого 2009 року № 1 (далі - Постанова) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Судом встановлено, що 30 грудня 2013 року по заяві - відношенні голови Підпечерівської сільської ради ОСОБА_2 відвідав лікар-психіатр з метою її огляду.

Згідно виданої лікарем-психіатром довідки від 15 січня 2015 року вбачається, що під час огляду позивача продуктивної психосимптоматики у неї не виявлено.

Як вбачається з відповіді Лисецької ЦРЛ від 23 грудня 2015 року за №1300, лист-відношення голови сільської ради на підставі якого була видана довідка від 15 січня 2015 року ОСОБА_2 в Лисецькій ЦРЛ не зареєстрований.

Також встановлено, що в процесі службового розслідування по фактах, викладених у заяві ОСОБА_2, яка була зареєстрована в ЄО від 03 квітня 2015 за №1176 було встановлено, що згідно характеристики, яку надав сільський голова с. Підпечери та рапорту дільничного інспектора встановлено, що заявниця ОСОБА_2 має нестійкий емоційний стан, постійно безпричинно конфліктує із односельчанами, постійно являється ініціатором будь-яких непорозумілих сварок між людьми та нею.

Згідно витребуваної апеляційним судом характеристики, виданої виконкомом Підпечерівської сільської ради для подання в Тисменицький РВ УМВС вбачається, що ОСОБА_2 веде себе «неадекватно».

Відповідно до ч. 6 ст. 284 ЦК України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону.

Порядок проведення психіатричного огляду особи визначений в Законі України «Про психіатричну допомогу».

В статті 3 зазначеного Закону закріплено презумпцію психічного здоров'я про те, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно ст. 11 Закону, психіатричний огляд проводиться з метою з'ясування наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання.

Психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи.

Психіатричний огляд особи може бути проведено без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника у випадках, коли одержані відомості дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих; неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність; завдасть значної шкоди своєму здоров'ю у зв'язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги.

Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутися родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи.

Заява про психіатричний огляд особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника повинна бути подана у письмовій формі та містити відомості, що обґрунтовують необхідність психіатричного огляду і вказують на відмову особи чи її законного представника від звернення до лікаря-психіатра. Лікар-психіатр має право робити запит щодо надання йому додаткових медичних та інших відомостей, необхідних для прийняття відповідного рішення.

Умисне подання заяви про психіатричний огляд особи, що містить завідомо неправдиві або неточні відомості щодо стану психічного здоров'я цієї особи, тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

У Принципі 4 захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги, схвалених Резолюцією Генеральної Асамблеї N 46/119 від 17 грудня 1991 року, зазначено, що діагноз, що особа страждає на психічне захворювання, ставиться відповідно до міжнародно визнаних медичних стандартів.

Діагноз про наявність психічного захворювання ніколи не ставиться на основі політичного, економічного або соціального становища або належності до якоїсь культурної, расової або релігійної групи, або з будь-якої іншої причини, що не має безпосереднього відношення до стану психічного здоров'я.

Сімейний чи службовий конфлікт або невідповідність моральним, соціальним, культурним чи політичним цінностям або релігійним поглядам, що переважають у суспільстві, в якому проживає відповідна особа, ніколи не може бути визначальним чинником при постановці діагнозу про наявність психічного захворювання.

Жодна особа або орган не може оголосити або яким-небудь іншим чином зазначити, що та чи інша особа страждає психічним захворюванням, крім як з метою, що безпосередньо стосується психічного захворювання або наслідків психічного захворювання.

Згідно ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я, для застосування в Україні. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов'язаних із станом її психічного здоров'я.

Забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР (далі - Конвенція), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні не здобуто доказів необхідності психіатричного огляду позивачки та обґрунтованості подання сільським головою заяви про психіатричний огляд, колегія суддів вважає, що дії сільського голови с.Підпечери ОСОБА_3 щодо надіслання заяви-відношення для проведення огляду ОСОБА_2 лікарем-психіатром 30 грудня 2013 року в цій частині слід визнати неправомірними.

Доводи ОСОБА_3 про те, що згідно відповіді Лисецької центральної районної лікарні №1023 від 02 жовтня 2015 року вбачається, що ознак для примусового лікування ОСОБА_2 немає, однак у неї наявні ознаки кверулянства та соціальної дизадаптації, а тому його дії були правомірними не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок лікарів зроблено по заяві сільського голови від 14 вересня 2015 року, тобто, після звернення з позовом до суду.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 277 ЦК України поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

Як встановлено в судовому засіданні, надана характеристика містить неправдиві відомості, що ганьблять позивача, принижують її честь та гідність, а саме, що її поведінка є «неадекватною», оскільки такий діагноз психічного розладу у визначеному законом порядку не встановлювався.

Таким чином, слід визнати недостовірною інформацію, яка міститься в характеристиці, виданій виконкомом Підпечерівської сільської ради від 06 квітня 2015 року за № 75/02-30 в частині визнання поведінки ОСОБА_2 «неадекватною» та зобов'язати Підпечерівську сільську раду відкликати видану характеристику.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що внаслідок необґрунтованої заяви про психіатричний огляд, надання характеристики, яка містить недостовірну інформацію в частині визнання поведінки позивачки «неадекватної» ОСОБА_2 зазнала моральних страждань, відповідальність за поширення інформації, поданої посадовою особою при виконанні своїх посадових обов'язків покладається на юридичну особу (ч.4 ст. 277 ЦК України), то колегія суддів вважає, що з Підпечерівської сільської ради на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкоду в розмірі 1 000 грн.

У зв'язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення, яким позов ОСОБА_2 слід задовольнити частково.

Оскільки інші заявлені позовні вимоги належними та допустимими доказами не підтверджені, тому в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з Підпечерівської сільської ради на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно до задоволених вимог в розмірі 730 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тисменицького районного суду від 16 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії сільського голови с. Підпечери ОСОБА_3 щодо надіслання заяви-відношення для проведення огляду ОСОБА_2 лікарем-психіатром 30 грудня 2013 року.

Визнати недостовірною інформацію, яка міститься в характеристиці, виданій виконкомом Підпечерівської сільської ради від 06 квітня 2015 року за № 75/02-30 в частині визнання її поведінки «неадекватною».

Зобов'язати Підпечерівську сільську раду відкликати характеристику, видану виконкомом Підпечерівської сільської ради від 06 квітня 2015 року за № 75/02-30.

Стягнути з Підпечерівської сільської ради на користь ОСОБА_2 1 000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди та 730 грн. 80 коп. понесених судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуюча: О.Ю. Беркій

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук