Справа № 363/3858/15-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/495/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 26 20.01.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Антоненко В.І., Поліщука М.А.,

за участю секретаря: Вербової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків та трьох процентiв річних,

у с т а н о в и л а:

В серпні 2015 року ОСОБА_2звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 23 липня 2009 року між нею та ОСОБА_3було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяла у борг кошти в розмірі 270 000 Євро з терміном повернення до 30 грудня 2009 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 січня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто борг у гривневому еквіваленті в розмірі 2 950 700 грн. Оскільки дане рішення відповідачем ні в добровільному, ні в примусовому порядку не виконано, позивач вбачає правові підстави для стягнення з неї інфляційних витрат та трьох процентiв річниху відповідності до ст. 625 ЦК України. У зв'язку з наведеним, ОСОБА_2просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь інфляційні збитки у розмірі 2 188 222,93 грн. та три проценти річних у розмірі 135 980,06 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 наголошує на тому, що апеляційний суд, визначивши у своєму рішенні суму грошового зобов'язання у гривнях, фактично змінив валюту зобов'язання за договором позики від 23 липня 2009 року, а тому їй нанесено матеріальних втрат внаслідок інфляційних процесів, що призвели до знецінення грошових коштів у національній валюті. Також вважає, що суд не вірно застосував положення ст. 625 ЦК України щодо відмови у стягненні трьох процентiв річних, адже таке нарахування є відповідальністю позичальника за порушення строку повернення боргу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 січня 2014 року з відповідача на користь позивача стягнуто борг за договором позики від 23.07.2009 року у гривневому еквіваленті в розмірі 2 950 700 грн.

Вказане рішення не виконано до цього часу, про що в судовому засіданні обоє сторони підтвердили.

Сума боргу, згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 15 січня 2014 року, складає 2 950 700 грн., інфляційні втрати за період з 15 січня 2014 року по 01 серпня 2015 року (згідно позовних вимог), внаслідок невиконання рішення суду, складають 2 183222,93грн., 3% річних - 135 980,06грн.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, тому до цих правовідносин не може бути застосовано положення закону, яке регулює порядок сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, визначеного договором у гривні.

Колегія суддів вважає, що в даній частині рішення такий висновок суду зроблений невірно, без належного дослідження в судовому засіданні обставин справи і перевірки їх доказами.

Суд фактично не повністю дослідив матеріали справи, не провів їх аналіз та не надав оцінки доказам по справі.

При цьому, суд дійшов висновку, що оскільки сторони визначили договір позики безпроцентним, то й відсутні підстави для нарахування трьох процентiв річних за таким договором, що на думку колегії є вірним.

З матеріалів справи убачається, що 23 липня 2009 року між ОСОБА_2та ОСОБА_3було укладено та нотаріально посвідчено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу у борг грошові кошти в розмірі 270 000 Євро з терміном повернення до 30 грудня 2009 року.

В п. 2 договору сторони погодили, що позика є безпроцентна (а.с.5).

Відповідно до ч.1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх і підлягають до виконання. Невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленої законом. Уразі невиконання судового рішення у добровільному порядку його виконання здійснюється у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа, виданого за заявою стягувача.

Згідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст.599,600,601,604-609 ЦК України. За відсутністю інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник який прострочив його виконання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних відсотків та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що посилання апелянта на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, є невірним та повністю спростовуються вищезазначеними нормами матеріального права.

Оскільки рішенняАпеляційного суду Київської області від 15 січня 2014 року не виконане до цього часу, то і зобов'язання між позивачем та відповідачем не припинене.

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст.ст.599,600,604-609 ЦК України, зобов'язання припиняється: виконанням проведеним належним чином; належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами; зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника та кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає; смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою й у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою; смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора; ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, згідно ч.2 ст.625 ЦК України, виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Така правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11.

Виходячи з наведеного, позивач має право на отримання інфляційних втрат з моменту набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 січня 2014 року до моменту, заявленого у позовних вимогах (01 серпня 2015 року), оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало шкоди позивачу.

Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити суму інфляційних втрат за період з 15 сячня 2014 року по 01 серпня 2015 року.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку інфляції, сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 2183222,93 грн.

На підставі викладеного, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року в частині відмови в стягненні інфляційних втрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року в частині відмови в стягненні інфляційних втрат необхідно скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки в сумі 2 183 222,93 грн. за період з 15 сячня 2014 року по 01 серпня 2015 року.

Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а отже з відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 7673 грн. 40 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування, відсутні.

Керуючись ст.ст. 11, 14, 509, 598, 599, 600, 604-609, 625 ЦК України, ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 209, 218 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2015 року скасувати в частині відмови в стягненні інфляційних збитків та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки в сумі 2 183 222 (два мільйони сто вісімдесят три тисячі двісті двадцять дві гривні) 93 копійки, та на користь держави судові витрати в сумі 7 673 (сім тисч шістсот сімдесят три) гривні 40 копійок, в іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: