Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/221/15-ц Головуючий у 1-й інст. Михалюк О. П.
Категорія 39 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

за участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, секретар Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області - ОСОБА_6, про встановлення нікчемності заповіту за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просив постановити рішення про визнання за ним, як за спадкоємцем за заповітом після смерті його батька ОСОБА_7, права власності на спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1. В обгрунтуваня своїх позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Дубрівка Баранівського району Житомирської області помер його батько ОСОБА_7 При житті останній склав заповіт, яким все майно, яке належало йому на день смерті заповів позивачу. За життя ОСОБА_7 не отримав свідоцтва про право власності на житловий будинок і не зареєстрував його в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а тому він не може оформити право власності через нотаріуса, який надав відмову.

ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 у березні 2015 року, в якій, після уточнення позовних вимог, просив встановити нікчемність заповіту ОСОБА_7 від 19.05.2014 року, посвідченого секретарем Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області та зареєстрованого в реєстрі за № 93 у зв'язку з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 21.10.2015 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно - житловий будинок з усіма господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1, який залишився після смерті його батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, як за спадкоємцем за заповітом. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги та відмовити ОСОБА_2 в задоволенні первісного позову в повному обсязі. Зазначає, що судом не було враховано те, що під час посвідчення заповіту ОСОБА_7 було допущено ряд порушень вимог закону щодо форми та порядку його посвідчення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що заповіт не відповідає посвідчувальним написам, зазначеним у додатках до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами місцевого самоврядування, а тому є нікчемним і за позивачем не може бути визнано право власності на спадкове майно.

Третя особа - секретар сільської ради ОСОБА_6, заперечує у задоволенні скарги і пояснила, що заповіт вона складала та посвідчувала по місцю фактичного проживання спадкодавця, якого доглядав син ОСОБА_2, в присутності свідків та іншої особи, яка прочитала і підписала заповіт, оскільки спадкодавець за станом здоров'я не міг його підписати і не міг прочитати. Він не ходив і у нього тремтіли руки. Його воля передати все майно сину ОСОБА_8, який його доглядав до смерті, зазначена у заповіті, а технічні недоліки не впливають на волевиявлення. Заповіт вона складала по шаблону наданому нотаріусом.

Розглянувши справу згідно вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що при посвідченні заповіту ОСОБА_7 були дотримані вимоги щодо його форми та порядку посвідчення, визначені ЦК України. Ті обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом на обгрунтування своїх вимог щодо встановлення нікчемності заповіту із-за порушення вимог щодо його форми та порядку посвідчення, не є підставами для встановлення його таким, оскільки, не могли вплинути на вільне волевиявлення заповідача щодо розпорядження своїм майном і не порушили вимоги щодо форми і порядку посвідчення заповіту. Спадкоємець за заповітом не може оформити спадщину у нотаріуса, а тому спір підлягає вирішенню у судовому порядку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що батько позивачів - ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с.Дубрівка Баранівського району Житомирської області (а.с.10).

Згідно матеріалів спадкової справи №278/2014 року, ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_7, подавши про це відповідну заяву в установлений законом строк (а.с. 24).

Також, заяву про прийняття спадщини подав син померлого ОСОБА_3, а дочки померлого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовилися від своєї частки на користь ОСОБА_3 (а.с.28-30).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина за заповітом від 19.05.2014 року, згідно якого, померлий заповів все своє майно ОСОБА_2 Заповіт від 19.05.2014 року не змінено і не скасовано на час смерті спадкодавця (а.с. 6).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ч.1 ст.1257 ЦК України.

Вимоги до форми та посвідчення заповіту визначено у ст.ст.1247, 1248, 1251, 1253 ЦК України.

Більш детальний опис посвідчувальних написів міститься у Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11.11.2011 року (далі - Порядок).

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із ст.1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ч.3 ст.1248 ЦК України).

Присутність у такому випадку не менше двох свідків, які зачитують його вголос та ставлять підписи на ньому, передбачено ч.2, 5 ст.1253 ЦК України. У текст заповіту вносяться відомості про особу свідків (ч.6 ст.1253 ЦК України).

Згідно із ч.4 ст.207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Як встановлено судом, спадкодавець перед смертю проживав в с.Дубрівка Баранівського району разом з сином ОСОБА_2, який його доглядав, і за станом здоров'я не міг прочитати та підписати заповіт.

У відповідності до рішення виконкому Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області від 17.11.2010 року № 95, секретар ради веде нотаріальні дії (а.с. 151).

Зі змісту заповіту ОСОБА_7 від 19.05.2014 року вбачається, що посвідчення заповіту здійснено секретарем Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області ОСОБА_6 за місцем проживання спадкодавця в с.Дубрівка Баранівського району Житомирської області в присутності двох запрошених свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.25).

Заповіт на прохання заповідача написано секретарем Дубрівської сільської ради Баранівського району Житомирської області ОСОБА_6 зі слів ОСОБА_11 та прочитано вголос ОСОБА_12 до його підписання у присутності запрошених заповідачем свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_13 та зазначено причини, з яких він не може прочитати та підписати заповіт особисто. За дорученням спадкодавця заповіт підписала інша особа - ОСОБА_12 в присутності спадкодавця та секретаря Дубрівської сільської ради. Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків та особи, що підписала заповіт встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт складено на дому о 14 год 00 хв. (а.с.25 зворот).

Вказані у заповіті обставини підтвердили свідки - особа, яка підписала заповіт та свідки, зазначені у ньому.

Таким, чином у заповіті об'єднано посвідчувальні написи для посвідчення заповітів осіб, які не можуть прочитати його та підписати.

Посилання позивача ОСОБА_3 на не зазначення у заповіті анкетних та паспортних даних свідків і особи, що підписала заповіт, відсутності доручення спадкодавця на підпис заповіту від його імені іншою особою та присутність свідків, не сплати державного мита, що передбачено Порядком, не є підставою для встановлення нікчемності заповіту, оскільки посвідчувальні написи на заповіті відповідають вимогам Додатків 1, 3 та 5 Порядку.

Заповіт зачитаний вголос особою, яка його підписала, в присутності свідків, а тому останнім доведено до відома його зміст, що вони підтвердили в судовому засіданні. Також, спадкодавцю роз'яснено норми ЦК України, що передбачено п.1.6 Порядку. Не зазначення нумерації статей не спростовує даний факт.

У відповідності до вимог п.1.8 Порядку заповіт записано до алфавітної книги обліку заповітів (а.с.73-75).

Згідно п.1.10 Порядку передбачено обов'язкове внесення відомостей про посвідчення заповіту до Спадкового реєстру у порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 року № 491.

Пунктом 2.5 Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1810/5 від 07.07.2011 року, в редакції на час вчинення нотаріальної дії (далі - Положення), передбачено, що заповіти, посвідчені нотаріусами, консульськими

установами, посадовими і службовими особами, які зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України ( 435-15 ), статті 37 і частині першій статті 40 Закону України "Про нотаріат" ( 3425-12 ), до створення та введення в дію програмного

забезпечення Спадкового реєстру підлягають обов'язковій державній реєстрації в зазначеному реєстрі шляхом подання зазначеними особами та установами Реєстраторові заяви за формою, наведеною в додатку 9.

У разі відсутності передбачених цим Положенням відомостей або коли такі

відомості неповністю, нечітко або нерозбірливо зазначені реєстратор відмовляє у внесенні відомостей до Спадкового реєстру (п.2.8 Положення).

Заповіт внесено до Спадкового реєстру після смерті заповідача (а.с.49) у зв'язку із відсутністю коштів в сільській раді та формуванням пакету заповітів для відправки за певний період, як пояснила секретар сільської ради. Внесенням заповіту до Спадкового реєстру реєстратором підтверджено наявність всієї необхідної інформації.

Несвоєчасне внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру не тягне за собою нікчемність цього заповіту, оскільки ч. 1 ст. 1257 ЦК України визначені підстави нікчемності заповіту, до переліку яких не входить зазначена обставина. Крім того, несвоєчасна реєстрація заповіту не могла вплинути на волевиявлення заповідача.

Доказів присутності під час складання заповіту інших осіб, ніж зазначені у останньому, ОСОБА_3 не надано. Як пояснила секретар сільської ради, ОСОБА_2 та його дружина були присутні під час запрошення свідків і особи, що його підписала, а в подальшому залишити будинок і заповіт складався без їх участі.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відповідність заповіту основним вимогам до його форми та порядку посвідчення, передбаченим цивільним законодавством, та складення його так, що розпорядження заповідача не викликає неясностей чи суперечок.

Технічні недоліки заповіту не можуть бути підставою для визнання заповіту нікчемним у розумінні ст. 1257 ЦК України, оскільки не впливають на волевиявлення заповідача, а тому рішення суду в частині вирішення зустрічних вимог є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не має.

Щодо вирішення вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Згідно листа Баранівської державної нотаріальної контори Житомирської області від 09.12.2014 року № 1149/02-14 року, ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий АДРЕСА_1 у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на будинок за померлим (а.с. 11).

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, правильно вважав, що відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із відсутністю реєстрації нерухомого майна за померлим, підлягає захисту у судовому порядку.

В той же час, суд ухвалив рішення на підставі довідки виконкому Дубрівської сільської ради Баранівського району від 19.11.2014 року № 1808 (а.с.8), в якій зазначено, що за ОСОБА_7 числиться житловий будинок АДРЕСА_1, та технічного паспорту, оформленому ОСОБА_2 після смерті спадкодавця, без перевірки фактичних обставин справи.

Спірний будинок не зареєстрований в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно, що підтверджуються повідомленням КП Новоград-Волинське міжміське БТІ від 02.12.2014 року №47 (а.с. 9) про відсутність такої реєстрації за померлим. Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок, не приватизована.

Судом оглянуто погосподарськи книги за 1985-2010 роки по господарству ОСОБА_7 і встановлено наступні обставини.

Спірний будинок побудовано у 1958 році, про що міститься запис у по господарських книгах.

Голова двору та його дружина згідно записів у погосподарських книгах постійно працювали у колгоспі «Жовтнева Перемога», а тому двір є колгоспним, про що також зроблено відповідний запис у рядку « суспільна група господарства».

У період з 1985 року по 15.04.1991 року в господарстві були зареєстровані ОСОБА_7 (голова двору), його дружина ОСОБА_14, син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_15

Син ОСОБА_2 також постійно зареєстрований у вказаному будинку із вибуттям на навчання у Баранівське ПТУ з 1986 року та призовом на військову службу у 1990 році, з якої повернувся у 1992 році, а тому у відповідності до вимог ст.126 ЦК УРСР 1963 року вважається таким, що не втратив право на частку в майні двору.

Таким чином, станом на 15.04.1991 року ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_15 мали частку у дворі, тобто стали власниками спірного домоволодіння по 1/5 частині кожен.

ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року і на час її смерті у господарстві проживали її чоловік ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (згідно записів у по господарській книзі за 1996-2000 роки).

Заяв про прийняття спадщини до нотаріуса після її смерті спадкоємці не подавали, що не заперечується учасниками процесу.

Відповідно до ст.549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 152/361 від 07 липня 1994 року (втратила чинність 03.03.2004 року), яка діяла на виникнення спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що, спадкоємцем було взято майно спадкодавця.

Оскільки на час смерті ОСОБА_14 проживав її чоловік та син ОСОБА_8, останні є такими, що фактично прийняли спадщину на належну їй частку, тобто по 1/10 частині.

Таким чином, на час смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належні йому 3/10 (1/5 + 1/10) частини будинку АДРЕСА_1, яку за заповітом прийняв ОСОБА_2

Підставою позову є спір щодо спадкового майна після смерті ОСОБА_7, а тому, у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, задоволенню підлягає вимога в частині належного спадкодавцю майна.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про визнання права власності з ухваленням в цій частині нового - про часткове задоволення первісного позову.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_3 судові витрати в частині від задоволених майнових вимог : 625,95 грн.-187,78 грн. (3/10 частини від сплаченого судового збору за апеляційний розгляд по майновій вимозі)=438,78 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання заповіту нікчемним залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 438,17 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: