Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді - Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Демянчук С.В.,

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, прокурора Маринич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 та апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рівненського районного суду від 12 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації, прокурор Рівненського району про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, органу приватизації в особі Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод в його користуванні, визнання частково недійсним рішенням органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зняття осіб з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського районного суду від 12 листопада 2015 року відмовлено в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації, прокурор Рівненського району про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено у зустрічному позові ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, органу приватизації в особі Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод в його користуванні, визнання частково недійсним рішенням органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зняття осіб з реєстраційного обліку.

Не погодившись із рішенням Рівненського районного суду від 12 листопада 2015 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій він покликається на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

__________________________________________________________________________________

Справа № 570/4572/14-ц Головуючий в суді 1 інст. ОСОБА_9

Провадження № 22-ц/787/52/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_10В

В апеляційній скарзі зазначив, що судом першої інстанції було порушено норми ст.ст.71,72 ЖК України, 405 ЦК України, ст.ст.59,147,212,215 ЦПК України, внаслідок чого прийнято незаконне та необґрунтоване рішення в частині оскарження.

Стверджував, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що через погіршення шлюбних відносин між сторонами ОСОБА_5 вимушено не поселялася у спірну квартиру, але навіть після припинення шлюбних відносин не втрачала звязок з квартирою, а відсутність ключів від замків вказаних дверей у бувшої дружини є перешкодою можливості вселення і подальшого проживання з неповнолітнім сином в даній квартирі.

Вказав, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної частини рішення не було взято до уваги, що лише відсутність ключів від квартири та неприязні відносини між сторонами не можуть вважатися поважними причинами не проживання в спірному житлі близько 5 років.

Крім того, зазначив, що висновки суду про те, що «тривале проведення ремонту, оскільки житло при отриманні ордеру та ще тривалий час не було придатне для проживання, в подальшому здача квартири в найм» стали поважною причиною відсутності ОСОБА_5 в спірному житлі понад встановлений законом строк, зроблені судом винятково на припущеннях та спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами та показаннями усіх без винятку свідків.

Звернув увагу, що на момент вселення його теперішньої дружини ОСОБА_7 та її неповнолітньої дитини в спірну квартиру позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 разом з ним не проживала, а отже її згоди на таке вселення за змістом ст.65 ЖК УРСР не було потрібно, як і не була потрібна така згода на вселення неповнолітньої дитини до своєї матері.

Зазначив також, що реєстрація відповідачів перешкоджає йому, як власнику нерухомого майна, вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, отже наявне очевидне порушення положень ст.ст.319-321 ЦК України, якими передбачено захист здійснення права власності та його непорушність.

Просить скасувати в частині рішення Рівненського районного суду від 12 листопада 2015 року, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити повністю.

ОСОБА_5 не погодившись з із рішенням Рівненського районного суду від 12 листопада 2015 року подала апеляційну скаргу, в якій вона покликалася на його незаконність та необґрунтованість через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Не погоджується з висновком суду про те, що хоч суд і визнав право на житло за нею і за її сином, але не задоволив позовну вимогу про надання право користування таким житлом оскільки це не відповідає її інтересам та інтересам її дитини.

Представник ОСОБА_4М адвокат ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити, рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольнити його вимоги повністю, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу ОСОБА_4, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 просив відхилити.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 просив рішення Рівненського районного суду від 12.11.2015 року в частині відмови у задоволенні заявленого зустрічного позову скасувати та постановити нове рішення про повне задоволення заявленого зустрічного позову, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 просив відхилити.

Прокурор Маринич В.В. підтримала подану ОСОБА_5 апеляційну скаргу.

Представник органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації ОСОБА_11 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності та при цьому зазначила, що підтримує вимоги ОСОБА_5

Орган приватизації в особі Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області у встановленому законом порядку, завчасно був повідомлений про час і місце розгляду справи, однак до суду представник не зявився і причин неявки не повідомив. З огляду на клопотання сільського голови про розгляд справи без участі їх представника подане в попереднє судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 слід задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги, або ж обраний невірний спосіб їх захисту. Місцевий суд вважав, що задоволення позовів не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами наймачів на мирне користування майном. Визначений ними спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітніх дітей.

Такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону, зокрема в частині відмови в задоволенні первісного позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1997 рік по 17 жовтня 2012 року та від шлюбу мають сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, який за рішенням суду проживає з матірю, а батько на його утримання сплачує аліменти (а.с.6).

На підставі рішення № 28 виконкому Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 28 січня 2010 року, ОСОБА_4 на склад сімї з трьох чоловік (він, ОСОБА_5 та ОСОБА_6М.) був виданий ордер від 19 березня 2010 року на двохкімнатну службову кв.55 б. 7 по вул. Жовтневій в с. Зоря Рівненського району Рівненської області (а.с.4).

Відмовивши в задоволенні первісного і зустрічного позовів, суд першої інстанції всупереч ст.1 ЦПК України, фактично не виконав завдання цивільного судочинства, не вирішив спір та не захистив порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб за захистом яких вони звернулись до суду.

Згідно розяснення даного в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справ » № 14 від 18 грудня 2009 року, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до ст.10 та ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вважаючи позовні вимоги ОСОБА_4 щодо не проживання без поважних причин в спірній квартирі ОСОБА_5 та їх неповнолітнього сина ОСОБА_6 недоведеними, в той же час місцевий суд, обґрунтовуючи відмову в зустрічному позові, зазначає, що не доведено і чинення перешкод цим особам в користуванні спірним житлом. Виходячи з тексту оскаржуваного рішення, такі висновки є взаємовиключними.

Відповідно до ст.71,72 ЖК України, особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад шість місяців без поважних причин. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно розяснень даних в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у

відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, після отримання в березні 2010 року ордеру на службове житло, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх неповнолітній син ОСОБА_6, зареєструвались в спірній квартирі в квітні того ж року, однак в неї не поселялись. Як стверджують обидві сторони в справі, в звязку з проведенням ремонту.

Після його проведення та поселення в 2011 році квартирантів, з метою отримання від них прибутку (без достатньої правової підстави) для погашення боргів за проведений ремонт, ОСОБА_4, ОСОБА_5, без законних на те підстав, фактично здали службове житло в найм іншим особам, які не мають до нього відношення.

Як випливає з аналізу ст.58, 61, 63, 118, 121-123 ЖК України, ст.810, 815, 817, 818, 823 ЦК України, право здачі житла в найм, піднайм, в оренду, суборенду належить власнику цього житла та можливе при дотриманні сторонами цих договорів вимог житлового чи цивільного законодавства.

Тобто, така причина не проживання сторін в цьому житлі понад шість місяців не є поважною, оскільки такі дії сторін, щодо службового житла є незаконними.

Оскільки причина не проживання сторін в спірній квартирі в період 2011-2013 років не є поважною, то ця обставина є підставою для визнання їх особами, що втратили право на користування цим житлом.

У вказаний період власник службового житла не звертався, а інших членів сімї, які могли звернутись з позовом про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_5 втратившими право на користування спірною квартирою - не було.

За таких обставин, ОСОБА_4 одружившись та повернувшись в 2013 році проживати в службову квартиру права на користування нею не втратив і в березні 2014 року звернувся до суду з позовом про визнання бувшої дружини та сина, особами, що втратили право на користування житлом.

З зустрічним позовом до ОСОБА_4 про вселення ОСОБА_5 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_12 звернулась в кінці жовтня 2014 року, а з уточненими вимогами в лютому 2015 року (а.с.77, 102-105).

Свій позов мотивувала тим, що ОСОБА_4 приховує факт чинення їм перешкод в користуванні спірним житлом та відсутністю згоди органів опіки і піклування на вчинення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти.

Обовязок доказування чинення їй перешкод в користуванні спірним житлом лежить на ОСОБА_5, однак в матеріалах справи такі належні та допустимі докази відсутні.

Твердження в рішенні місцевого суду, що сам по собі той факт, що ОСОБА_5 в оспорюваний період не зверталася до суду чи правоохоронних органів з вимогою про примусове вселення, не може бути підставою для задоволення первісного позову є хибним. Така бездіяльність позивачки щодо спірного житла звичайно не є достатньою підставою, однак є доказом, який спростовує її ж твердження про чинення їй перешкод в користуванні спірним житлом та підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами в справі.

Посилання ОСОБА_5 на ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» в позові та апеляційній скарзі є безпідставним. Визнання рішенням суду особи неповнолітнього таким, що втратив право на користування житлом не є правочином.

З показань допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які є сусідами по площадці спірної квартири, вбачається, що у даному житлі близько двох років проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_7. Ні бувша дружина ОСОБА_5, ні ОСОБА_4 раніше у квартирі ніколи не проживали, оскільки спочатку у ній робився ремонт, а потім там проживали квартиранти.

Згідно акту обстеження службового житла станом на 06 лютого 2013 року у квартирі проживав ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_7 та її сином ОСОБА_8 Зі слів сусідів його бувша дружина ОСОБА_5 та їх син ОСОБА_12 у даній квартирі не проживали і не проживають. Аналогічні акти складено 08 липня та 09 грудня 2013 року (а.с.13-15).

Наведені докази підтверджують позовні вимоги ОСОБА_4 про втрату права ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користування житлом у спірній квартирі.

Оскільки позовні вимоги заявлені в уточненій зустрічній позовній заяві, а саме: про вселення, встановлення порядку користування житлом, усунення перешкод в його користуванні, визнання частково недійсним рішенням органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зняття осіб з реєстраційного обліку, є похідними від первісного права ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на проживання в спірній квартирі, а вони не знайшли свого підтвердження, то місцевий суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні. В звязку з цим подана ОСОБА_5 апеляційна скарга підлягає відхиленню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не в повній мірі відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про їх задоволення. В решті рішення слід залишити без змін.

Керуючись п.2 та п.1 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду від 12 листопада 2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 та його позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_5 та її неповнолітнього сина ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житлом в кв.55 б. 7 по вул. Жовтневій в с. Зоря Рівненського району Рівненської області.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: