_________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4971/15-ц
Провадження № 2/520/1632/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2016 року

Київський районний суд міста Одеси у складі:

судді Чаплицького В.В.

за участю секретарів Непомнющого М.М., Карпухіної Л.В., Радецької К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договори позики та застосувати наслідки недійсності правочинів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду та за останнім уточненням просить визнати недійсними договір позики від 29 листопада 2013 року та договір позики від 12 грудня 2013 року, укладені між відповідачами, та застосувати наслідки недійсності правочинів й повернути в натурі все, що було отримано ОСОБА_2 за цими договорами, посилаючись на те, що вона не давала згоду на укладення вказаних договорів.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи його безпідставним, та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, в призначені судові засідання жодного разу не зявився, у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, та через оголошення у пресі, причини неявки суду невідомі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 05 вересня 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД № 106862 (а.с.3).

29 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти в розмірі 40 000 гривень, а ОСОБА_2 зобовязався повернути вказані грошові кошти до 16 грудня 2013 року (а.с. 4-6).

12 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти в розмірі 53 000 гривень, а ОСОБА_2 зобовязався повернути вказані грошові кошти до 15 квітня 2015 року (а.с. 7-9).

Суд зазначає, що договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договори позики відповідають вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, оскільки укладені у письмовій формі, а факт передачі грошових коштів підтверджується відповідними розписками (а.с. 6,9).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що ОСОБА_3 не мав права давати в позику грошові кошти без її згоди як дружини. Проте, суд не може погодитись з такою позицією позивача, виходячи з наступного.

Згідно із ч. ч. 2, 3 статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути надана письмово.

Однак, договір позики, який укладено між відповідачами по справі, не є правочином щодо розпорядження спільним з позивачем майном, тому отримання письмової згоди другого з подружжя для його укладення не потрібно.

В розумінні статті 368 ЦК України спільною сумісною власністю є майно, набуте подружжям за час шлюбу, або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до постанови ВСУ від 12 вересня 2012 року №6-88цс12, договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Суду не надано доказів того, що грошові кошти передані ОСОБА_3 ОСОБА_2 набуті подружжям ОСОБА_3 за час шлюбу, або набуті в результаті їх спільної праці, що й не впливає з цього приводу на обовязки ОСОБА_1

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

У Х ВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договори позики та застосувати наслідки недійсності правочинів.

Рішення може бути оскаржено в Апеляційний суд Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя Чаплицький В. В.