Категорія 27 Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Медяного В.М.,

Суддів: Ковальчука О.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі: Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Посилається на те, що 03 березня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № VIH0AU07740416, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит на придбання автомобіля в сумі 20 875,97 доларів США зі сплатою 1 % на місяць за його користування та кінцевим терміном повернення 01 березня 2013 року.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 01 жовтня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 17 569,65 доларів США, яка складалась із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 670,82 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 3 203,70 доларів США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в сумі 793,38 доларів США та 8901,75 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIH0AU07740416 від 03.03.2006 року у розмірі 11 075 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБ України на дату звернення із позовом до суду складає 143 422 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 4 670,82 доларів США, заборгованість за процентами складає 3 203,70 доларів США, а також 3 200,48 доларів США нарахованої пені за прострочення сплати кредиту та процентів. В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.56-59).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1 137 грн.64 коп. (а.с.117-119).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області від 06 березня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.151-153).

В апеляційній скарзі скаржник представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції від 14 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовити з підстав пропущення строків позовної давності. Зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду щодо обставин справи не відповідають дійсності (а.с.60-62).

В своїй апеляційній скарзі ПАТ БК «ПриватБанк» просить змінити рішення суду першої інстанції від 14 січня 2015 року в частині зменшення вимог про стягнення заборгованості з пені та відмови у задоволенні вимог про стягнення комісії, задовольнивши вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з пені та комісії у повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін (а.с.93-97). Зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду щодо обставин справи не відповідають дійсності.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу свого довірителя повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи, а апеляційну скаргу ПАТ БК «ПриватБанк» не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Представник ПАТ БК «ПриватБанк» - Рой В.Л. апеляційну скаргу банку повністю підтримав та надавши суду розрахунок заборгованості відповідача ОСОБА_2 перед банком, просив апеляційну скаргу банку задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги представника відповідача відмовити через її необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга ПАТ БК «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід відхилити, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Проте, зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Так, зокрема задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції встановив та виходив з того, що 03.03.2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №VIН0AU07740416, згідно умов якого позичальник отримав у банку кредит у розмірі 20 875,97 доларів США на термін користування до 01.03.2013 року, зобов'язавшись при цьому сплачувати кредитору за користування коштами проценти у розмірі 1,00 % на місяць.

Проте, своїх зобов'язань з вчасного повернення кредитних коштів ОСОБА_5 не виконав, а тому станом на 04.09.2014 року утворилася заборгованість в розмірі 17 569,65 доларів США, з яких 4 670,82 доларів США заборгованості за кредитом, 3 203,70 доларів США - заборгованості за процентами, 793,38 доларів США заборгованості по комісії, 8 901,75 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до п.1.1 договору кредиту, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу з подальшим перерахуванням на р/р 3757 відкритим у філії «РЦ» ПриватБанку м. Київ, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,13% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати вважати період з 10 по 15 число кожного місяця.

Згідно з положеннями п. 3.1 договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунка до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору.

Відповідно до п. 3.4 договору, нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Відповідно до п. 4.1 договору, при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого даним договором, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно умов пункту 1.1 Договору, позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти у строк до 01.03.2013 року, шляхом щомісячного платежу у розмірі 276,73 доларів США.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором № VIН0AU07740416 від 03.03.2006 року, станом на 04.09.2014 року складає 17 569,65 доларів США, з яких 4 670,82 доларів США заборгованості за кредитом, 3 203,70 доларів США - заборгованості за процентами, 793,38 доларів США заборгованості по комісії, 8 901,75 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Таким чином, суд першої інстанції враховуючи вимоги ст.ст.258, 526, 530, 538, 551, 626, 629, 1054 ЦК України, дійшов висновку, що не підлягає до задоволення заява представника ОСОБА_2 за договором про надання правової допомоги адвоката ОСОБА_3 щодо застосування до позовних вимог банку наслідків пропуску позовної давності, оскільки термін дії договору визначений до 01.03.2013 року.

Відповідно до п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), а тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом в розмірі 793,38 доларів США, задоволенню не підлягає.

При цьому, місцевий суд зазначив, що з матеріалів справи не вбачається, що призначення комісії - за вчинення дій, відмінних від дій, вказаних у п. 3.6 Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Крім того, відповідно до положення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України та заяви відповідача, суд вважав за необхідне застосувати до вимоги позивача про стягнення пені позовну давність в один рік. Оскільки позивач звернувся до суду 15.10.2014 року, заборгованість за договором кредиту просить стягнути станом на 04.09.2014 року, а тому в межах позовних вимог та із врахуванням позовної давності вважав за необхідне стягнути пеню за 324 дні, з урахуванням наданих пояснень представником позивача щодо розрахунку пені за один день у розмірі 13 доларів США, застосував формулу 324дн.*13= 4 212, доларів США.

В той же час, суд першої інстанції вважав розмір нарахованої банком пені таким, що значно перевищує завдані збитки, а тому зменшив її розмір на підставі статті 551 ЦК України та заяви відповідача до 3 200,48 доларів США.

Таким чином, місцевий вважав за необхідне з ОСОБА_2 стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №VIН0AU07740416 від 03.03.2006 року в розмірі 11 075,00 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБ України на дату звернення із позовом до суду складає 143 422,00 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 4 670,82 доларів США, заборгованість за процентами складає 3 203,70 доларів США, а також 3 200,48 доларів США нарахованої пені за прострочення сплати кредиту та процентів. Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції через неповно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови - виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Судом встановлено, що сторони визначили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань - (п. 5.1), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 01 березня 2013 року.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору, сторони встановили також і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з вересня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся у жовтні 2014 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, З ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з умовами кредитного договору (п. 1.1) позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами у період з 10 до 15 числа місяця, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Даний правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Проте, суд першої інстанції не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірив в повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, залишив поза увагою, що умовами договору визначена оплата кредиту щомісячними платежами і строк позовної давності розповсюджується на кожний окремий щомісячний платіж.

При цьому судом встановлено, що строк повернення кредитних коштів за умовами договору встановлено до 01 березня 2013 року та цей строк позивачем не змінювався, позивач з даним позовом до суду звернувся у жовтні 2014 року, а отже колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню несплачені щомісячні платежі на погашення заборгованості за кредитом, нараховані проценти за його користування та відповідно інші нарахування, передбачені умовами договору в межах строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. А тому на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» надано суду уточнений розрахунок заборгованості за кредитним договором № VIH0AU07740416 від 03.03.2006 року за період з 15.10.2011 року по 04.09.2014 року, згідно якого: 4670,82 - 222,91 = 4 447,91 доларів США становить тіло кредиту, що станом на 04.09.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ 12,528758 еквівалентно 55 726,78 гривень; заборгованість за процентами - 1939,26 доларів США, що еквівалентно 24 296,51 гривень; заборгованість з комісії - 302,24 доларів США, що еквівалентно 3786,69 гривень; нарахована пеня з 15.10.2013 р. по 04.09.2014 р. в сумі 4212,60 доларів США, що станом на 04.09.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ 12,528758 еквівалентно 52 775,45 гривень. А тому колегія суддів вважає, що дана заборгованість і підлягає стягненню з відповідача на користь банку.

При цьому, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для зменшення відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України розміру нарахованої банком пені, оскільки її розмір не значно перевищує розмір нарахованих збитків, а також відсутні інші обставини, які можуть мати істотне значення.

Також відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 042,49 гривень судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Крім цього, колегія суддів вважає, що відповідно до ст. ст. 380, 381 ЦПК України слід зобов'язати відповідача ОСОБА_2 повернути позивачу ПАТ КБ «ПриватБанк» безпідставно стягнуті на його користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» за скасованим рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.03.2015 року 1 137,64 грн. судових витрат.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судове рішення першої інстанції суду не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому залишатися в законній силі не може та підлягає зміні на підставі п.п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 10, 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 360-7, 380, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 січня 2015 року змінити.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № VIH0AU07740416 від 03.03.2006 року станом на 04.09.2014 року: в розмірі 4 447,91 доларів США (тіло кредиту), що станом на 04.09.2014 року відповідно до офіційного курсу НБУ 12,528758 еквівалентно 55 726,78 гривень; заборгованість за процентами в розмірі 1939,26 доларів США, що еквівалентно 24 296,51 гривень; заборгованість з комісії в розмірі 302,24 доларів США, що еквівалентно 3786,69 гривень, пеню з 15.10.2013 р. по 04.09.2014 р. в розмірі 52 775,45 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 042,49 гривень судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Зобов'язати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, повернути Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» безпідставно стягнуті з ПАТ КБ «ПриватБанк» за скасованим рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.03.2015 року 1 137,64 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :підпис. В.М. Медяний

Судді :підписи. В.В. Жданкін

О.В. Ковальчук

Згідно з оригіналом.

Суддя : В.М. Медяний