АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/574/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/208/К/16 Коваль А.М.
Категорія - 48 (І) Доповідач - Михайлів Л.В.
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є,

секретар: Маслова К.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна сумісною власністю та про розподіл сумісно нажитого майна, сплати частини витрачених грошових коштів на автомобілі та сплати частини грошових коштів на їх експлуатацію, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна сумісною власністю та про розподіл сумісно нажитого майна, сплати частини витрачених грошових коштів на автомобілі та сплати частини грошових коштів на їх експлуатацію. В обґрунтування позову зазначив, що у липні 2008 року ним за генеральною довіреністю у м. Одеса був куплений автомобіль НОМЕР_1 та сплачено грошові кошти ОСОБА_4 у сумі 12 000 грн., що підтверджується розпискою.

Вказаний автомобіль позивач та відповідач, яка на той час була дружиною позивача використовували для зайняття роздрібною торгівлею. Переоформити на себе автомобіль позивач так і не встиг. Восени 2011 року ОСОБА_2 здав даний автомобіль на розборку за 1500 грн., що підтверджується розпискою. Для того щоб розрахуватись за придбання автомобіля, позивач взяв кредит у банку, відповідач про кредит позивача не здогадувалась. Враховуючи те, що позивачу довилося гасити один кредит за рахунок взяття іншого кредиту у двох банках, то в нього з'явився борг у сумі 20 000 грн. разом з нарахуванням пені.

04.12.2011 року позивач знайшов та придбав автомобіль НОМЕР_2 згідно довіреності за 15 800 грн., що підтверджується розпискою. Після чого позивач 10.12.2011 року зареєстрував даний автомобіль на своє ім'я у Нікопольському МРЕВ. Для того щоб компенсувати витрачені грошові кошти, позивач продовжував займатися торгівлею, використовуючи для цього зазначений автомобіль. З урахуванням поїздок у Росію на автомобілі НОМЕР_3 та з урахуванням поїздок по Україні на двох автомобілях та їх технічного обслуговування під час поїздок позивачем було витрачено 3000 гривень. Усі витрати на бензин, обслуговування та ремонт машини позивач здійснював за свої особисті кошти, що складають 8000 гривень. У літку 2012 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем почали погіршуватися. Автомобіль ВАЗ 2108 р/н НОМЕР_4 перебував у гаражі, але згодом відповідач продала вказаний автомобіль.

Враховуючи зазначене, просив суд зобов'язати ОСОБА_3 сплатити йому 1/2 частину позики взяту позивачем для сплати за придбання автомобіля ВАЗ 2101, а саме 10 000 грн., та 1/2 частину вартості автомобіля ВАЗ 2108, а саме 7900 грн., а також 1/2 частину збитків, які він поніс під час поїздок для торгівлі, а саме 4000 грн., а всього 21 900 грн.

Під час розгляду справи 02.12.2015 року, позивач частково змінив позовні вимоги, та просив суд зобов'язати відповідача - ОСОБА_3 сплатити 1/2 частини грошей витрачених на придбання автомобілів ВАЗ 2101 та ВАЗ 2108, а також сплатити 1/2 частини грошей сплачених на експлуатацію ВАЗ 2108 у загальній сумі 21 900 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так на думку апелянта, суд невірно витлумачив норми ст.ст. 57-61 ЦПК України, і дійшов хибного висновку про необґрунтованість та недоведеність позову. Оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем доведено, що він має право на ? частину грошей витрачених за сплату автомобіля, а саме 19420 грн. Суд дійшов до хибного висновку, що кошти отримані від торгівлі для торгівлі, та прибуток використовувались сторонами для задоволення спільних потреб сім'ї, оскільки раніше вказував що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршилися. Апелянт зазначає, що автомобілі ВАЗ 2108 та ВАЗ 2101 були зареєстровані на ім'я позивача, а отже посилання суду на те, що не вважається вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації не ґрунтується на законі. Крім того, згідно ст. 61 СК України кредити, які брав позивачу банку є спільною власністю, а отже вони відповідно до ст. 70 СК України підлягають поділу. Судом не враховано і те, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності подружжя на майно набуте під час шлюбу.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Колегія суддів вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення вищезазначеним вимогам відповідає у повній мірі.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2006 року. Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 27 березня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу, 3 липня 2008 року ОСОБА_5 надала довіреність і уповноважила ОСОБА_2 керувати та розпоряджатися автомобілем ВАЗ 2101, 1977 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5, належним їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7, виданого РЕВ №2 при ДАІ УМВС України в Одеській області 25 вересня 2007 року. Довіреність видана строком на п'ять років. За вказаний автомобіль, його власник, ОСОБА_5 отримала від позивача кошти в сумі 7680 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 03.07.2008 року.(а.с 128)

Право власності на вказаний автомобіль ОСОБА_2 на себе не оформив.

В 2011 році, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, позивач здав вказаний автомобіль на металобрухт, за що отримав 1500 гривен.

17.02.2011 року ОСОБА_2 отримав кредит в ПАТ "ВіЕйБі Банк" в сумі 8000 гривен та 02.08.2011 році отримав кредит в ПАТ "Плюс Банк" в сумі 8882 гривні, якими він розрахувався за позику яку брав на купівлю автомобіля ВАЗ 2101.

4 грудня 2011 року ОСОБА_6 від імені ОСОБА_7 надав довіреність і уповноважив ОСОБА_2 та ОСОБА_8 керувати та розпоряджатися автомобілем ВАЗ 2108, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4, належний ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8, виданого РЕВ №10 МВ ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 26 жовтня 2007 року. Довіреність видана строком до 2020 року. За вказаний автомобіль ОСОБА_6 отримав від позивача та відповідача кошти в сумі 15800 грн., що підтверджується відповідною розпискою від 04.12.2011 року. (а.с.118)

У судовому засіданні встановлено, що даний автомобіль позивач разом з відповідачем використовували на підставі доручення, право власності на себе не оформили а лише позивач оформив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для участі у міжнародному русі.

Як зазначили самі сторони у судовому засіданні, автомобіль ВАЗ 2108 був реалізований у 2012 році, до фактичного розірвання шлюбу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позову, прийшовши до висновку, що на час припинення шлюбних відносин між сторонами автомобілі ВАЗ 2101 та ВАЗ 2108, за які позивач просить стягнути 1/2 частину грошей витрачених на їх придбання та експлуатацію, у власності та користуванні сторін фактично не перебували, а кошти витрачені на автомобілі, були витрачені з їх спільної сумісної власності під час шлюбних відносин.

Зазначений висновок суду відповідає нормам матеріального права і не суперечить встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно приписам ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст..63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70 СК України, закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином поділу підлягає майно, набуте подружжям з моменту реєстрації шлюбу по дату набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, за винятком майна, яке хоч і було набуто за час шлюбу, але є особистою власністю одного з подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи, на час припинення шлюбних відносин автомобілі ВАЗ 2101 та ВАЗ 2108, за які позивач просить стягнути 1/2 частину грошей витрачених на їх придбання, у власності чи користуванні сторін не перебували, оскільки були реалізовані сторонами до офіційного розірвання шлюбу.

Крім того, як встановлено матеріалами справи та не спростовано доводами апеляційної скарги, позивач так і не оформив право власності на вищевказані автомобілі.

Відповідно до відповіді наданої Головним управлінням МВС України в Дніпропетровській області від 12.11.2014 року за вих..№ 266.5 на звернення ОСОБА_2, вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що згідно комп'ютерної бази Нікопольського ЦНП, підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області, станом на 11.11.2014 року: 18.11.2008 року на його ім'я видавався тимчасовий реєстраційний талон НОМЕР_9 на право керуванням автомобілем ВАЗ 2101, номерний знак НОМЕР_6 та 13.12.2011 року на його ім'я видавалося свідоцтво про реєстрацію ТЗ для участі у міжнародному русі НОМЕР_10 на автомобіль ВАЗ 2108, номерний знак НОМЕР_4.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 8. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно із ст. 210 та ст. 640 ЦК України, не вважається вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Враховуючи вказаний факт, а саме відсутність державної реєстрації права власності на автомобілі у органах МРЕВ, суд першої інстанції з яким погоджується і суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що вказані автомобілі ніколи не являлись об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Довіреність на управління транспортним засобом не є підставою виникнення права власності, у зв'язку із чим доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню як недоведені.

Колегія суддів погоджується і з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів ремонту автомобіля за власні кошти, а витрати на придбання бензину здійснювалися позивачем для експлуатації автомобілів не для спільних сімейних потреб.

Як вбачається зі змісту самої позовної заяви, позивач та відповідач, яка на той час була дружиною позивача, разом займалися роздрібною торгівлею.

Посилання апелянта на те, що суд дійшов до хибного висновку, що кошти отримані від торгівлі для торгівлі, та прибуток, використовувались сторонами для задоволення спільних потреб сім'ї, колегія суддів відхиляє як недоведені та такі які суперечать матеріалам справи та змісту самого позову.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58, ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Крім того витрати на придбання бензину для поїздок до Російської Федерації, не є збитками, в розумінні ст. 22 ЦК України, а відносяться до витрат, пов'язаними з звичайною експлуатацією майна.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_2, що поділу кредитних коштів, які останні отримав в установах банку для придбання автомобіля ВАЗ 2101, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначені в позові кредитні договори були укладені в інтересах сім'ї.

Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Положення ст. 65 СК України, щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються прав одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином, щодо отримання у власність грошових коштів.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Як вбачається із позовної заяви та матеріалів справи, позивач просить лише розподілити грошові зобов'язання та стягнути з відповідача на свою користь 1/2 частину позики взяту позивачем для сплати за придбання автомобіля ВАЗ 2101, а саме 10 000 грн.

При цьому, колегія суддів враховує, що за нормами Сімейного Кодексу України, при поділі майна враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями проте вони не підлягають поділу, шляхом стягнення конкретної суми.

Тобто, кредитна заборгованість ОСОБА_2 повинна була бути врахована під час поділу спільного сумісного майна подружжя, а за правилами ч.4 ст.65 СК України, заборгованість за кредитом може бути компенсована за рахунок майна, яке підлягає поділу між подружжям.

Проте, враховуючи вищезазначене, а саме те, що автомобіль ВАЗ 2101, не був об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову у цій частині.

Крім того, колегія суддів зважує на те, що ОСОБА_2 не надано доказів про погашення ним суми боргу, відповідну частину якого він мав би право стягнути з відповідача.

Виходячи із наведеного та з урахуванням меж позовних вимог ОСОБА_2, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.ст. 61,65,70 СК України, які регулюють правовий статус майна подружжя та порядок його поділу.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення судом ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська