Справа № 569/8277/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Першко О.О.

з секретарем Слободенюк В.М.

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рівному цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, Держави Україна в особі ОСОБА_3 Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області про визнання незаконними дій та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, Держави Україна в особі ОСОБА_3 Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області, в якому просив визнати незаконними дії слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, а саме, що він протягом одного року і двох місяців навмисно не передав до суду кримінальне провадження № 00001789, відшкодувати завдану йому вказаними діями моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн. та зобов'язати управління Державної казначейської служби м. Рівне виплатити вказані кошти.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 16 січня 2009 року до червня 2015 року звертається до слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області з заявами та скаргами про злочин приватного нотаріуса ОСОБА_4, так як остання засвідчила його підроблені підписи 19.05.2001 року на заяві-згоді про виїзд його малолітнього сина за кордон, а також в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, та про злочин, який полягає у незаконному вивезенні його малолітнього сина за кордон по підробленим документам ОСОБА_5 Так, зокрема, лише в квітні 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинені кримінальні правопорушення. 13.08.2014 року два кримінальні провадження були обєднані в одне провадження за №00001789. Разом з тим, слідчі до даного часу навмисно не повідомили про підозру у вчиненні кримінального правопорушення приватному нотаріусу ОСОБА_4 та ОСОБА_5, хоча ці особи є відомі і в матеріалах справи наявні достатні докази причетності їх до вчинення злочинів, та не передали справу до суду.

Вказаними незаконними діями слідчих слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області позивачу заподіяно моральну шкоду. Негативні емоції, переживання вплинули на його спокій і стан здоровя, спричинили постійне вживання заспокійливих препаратів, на нервовому ґрунті на тілі позивача почала зявлятися плями, погіршився зір, погіршилися нормальні життєві звязки, в зв'язку з неможливістю продовження активного громадського життя та реалізації особистих планів, ускладнилися родинні відносини. Це все вимагає від позивача пройти довгий етап лікування та вимагає додаткових зусиль для організації життя. З урахуванням характеру, обсягу заподіяних страждань, їх тривалості на протязі одного року і двох місяців, інших обставин, розмір відшкодування моральної шкоди позивач визначив в сумі 1 000 000 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду від 21 липня 2015 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача Рівненський міський відділ ОСОБА_3 Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області.

До початку розгляду справи по суті від ОСОБА_3 Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області надійшли пояснення, в яких вказано, що управління Державної казначейської служби України у м. Рівному не розпоряджається бюджетними коштами, не представляє інтереси держави, а тому залучення їх в якості відповідача суперечить вимогам чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Крім того, що вказано в позовній заяві додав, що слідчий відділ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області надані ним 17 доказів в кримінальному провадженні №0001789 не бере до уваги, не оцінює, у витязі з даного кримінального провадження вказує неправду, до матеріалів справи не надав жодного доказу того, що він провів хоча б одну слідчу дію, не повідомив про підозру винних осіб та не передав справу до суду. Також, наголосив, що додана до заперечень відповідача експертиза є фіктивною, оскільки ні прокурори, ні слідчі не просили у нього надати вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки його підписів. Відповідно до положень КПК України відсутні і підстави для проведення почеркознавчої експертизи. Таким чином, у діях СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області вбачаються злочинні дії, а саме використання фіктивного документа.

Представник відповідача Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_2 позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмових запереченнях проти позову.

Представник відповідача слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений належним чином. Про причини неявки не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_3 Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду відповідач був повідомлений належним чином. Про причини неявки не повідомив.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_6, який являється рідним братом позивача. Свідок ОСОБА_6 в засіданні вказав, що у 2001 році незаконно, по підробленим документам ОСОБА_5 вивезла малолітнього сина його брата за кордон. ОСОБА_7 цією поїздкою ОСОБА_5 підходила до нього та просила, щоб він поставив свій підпис на документах, які надавали їй право для вивезення дитини за кордон, оскільки він ззовні схожий на свого рідного брата ОСОБА_1, на що він не погодився. Також свідок вказав, що всім давно відомо хто і де поставив підпис, та хто незаконно його посвідчив, проте органи внутрішніх справ постійно знаходять причини для відмови, щоб не садити в тюрму справжніх винуватців злочину. До того часу, як брат почав звертатися до органів внутрішніх справ він був спокійний, але з часу звернення до міліції брат не працює, не може завести сімю, нервовий.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_8, яка являється рідною сестрою позивача. Свідок ОСОБА_8 в засіданні вказала, що на даний час розслідується справа про те, що у 2001 році незаконно, по підробленим документам ОСОБА_5 вивезла малолітнього сина його брата за кордон. Є велика кількість документів, зокрема закордонний паспорт ОСОБА_1, який підтверджує той факт, що її брат у 2001 році знаходився у Іспанії і ніяк не міг підписувати документи у нотаріуса для вивезення сина за кордон, проте всі ці документи протягом тривалого часу до уваги не беруться. ОСОБА_1 втратив здоровя, не спить по ночам, зявилися плями на тілі, не може нормально жити і працювати, не може мати сімю, оскільки постійно сидить над паперами чи відвідує міліцію, прокуратуру, суд, щоб довести свою правоту. Все це триває вже 7 років, а до цього часу брат був здоровий.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з витягу з кримінального провадження №0001789 04.04.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, з правовою кваліфікацією ст. 358 ч.1 КК України та фабулою «В травні 2001 року невстановлена особа підробила в заяві-угоді про дозвіл на вивезення за кордон підпис громадянина ОСОБА_1», а 17.04.2014 року були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, з правовою кваліфікацією ст. 366 ч.1 КК України та фабулою «Невстановлена особа в якості приватного нотаріуса Рівненського міського округу безпідставно засвідчила згоду на виїзд неповнолітнього ОСОБА_9 за кордон».

Досудове розслідування на час розгляду справи у вказаному кримінальному провадженні триває, підозра жодній особі оголошена не була, остаточне рішення не прийнято, що не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Положеннями Кримінального процесуального кодексу України визначені функціональні повноваження слідчого судді у кримінальному процесі, сфера застосування цих повноважень, зокрема сфера оскарження слідчому судді рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування. Вирішення скарг на дії, рішення чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування відноситься до компетенції слідчих суддів, в порядку передбаченому главою 26 КПК України.

Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів. Факт неправомірності дій працівників органів досудового розслідування на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування, зокрема - відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.

Тому суд вважає, що в порядку цивільного судочинства суд не може вирішити питання, щодо законності чи незаконності дій, бездіяльності СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області під час розслідування кримінального провадження №0001789, а тому позов в цій частині є безпідставним і до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положення ст. 1176 ЦК України закріплюють особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Так, ч. 6 ст. 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (частина1 статті 1172 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з викладеного та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, для задоволення заявленого позову про відшкодування моральної шкоди, саме позивач мав довести наявність перелічених вище умов.

Позивачем незаконність дій чи бездіяльності СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, а також наявність причинного зв'язку між такими діями (бездіяльністю) та шкодою, яку він зазнав внаслідок цих дій (бездіяльності), не доведена. Належним і допустимим доказом незаконності дій чи бездіяльності СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області могли б бути ухвали слідчого судді про визнання незаконними дій чи бездіяльності слідчого, які прийняті в порядку передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Обставин, з настанням яких Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов'язує можливість відшкодування потерпілій особі зазначеними органами моральної шкоди судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 23, 60, 1167, 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 131, 208-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, слідчого відділу Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області, Держави Україна в особі ОСОБА_3 Державної казначейської служби України у м. Рівному Рівненської області про визнання незаконними дій та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд Рівненської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 20 січня 2016 року.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_7