АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1588/16 Справа № 204/6288/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне імені ОСОБА_3» про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Конструкторське бюро «Південне імені ОСОБА_3» (далі - ДП «КП «Південне») про відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що в період з 10 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді покоївки у філії пансіонату «Лісний» ДП «КБ «Південне».

Вказувала, що 28 липня 2014 року, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, отримала акт перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове соціальне страхування від 27 червня 2014 року, складений Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області, а також припис від Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області до ДП «КБ «Південне».

Зазначала, що при ознайомленні із зазначеними документами їй стало відомо, що Територіальною державною інспекцією з питань праці у Дніпропетровській області встановлено відносно неї порушення вимог ч.1,3 ст.24, ст.ст.29,36 КЗпП України зі сторони відповідача, оскільки при прийнятті її на роботу співробітниками ДП «КБ «Південне» скрито від неї той факт, що вона була прийнята на роботу за строковим трудовим договором, її не було ознайомлено з наказом про прийняття на роботу, а також із умовами праці.

Посилаючись на те, що своїми протиправними діями відповідач порушив її трудові права, що вважає незаконним, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь 60.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Дана справа слухалась судами різних інстанції неодноразово.

Останнім рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що вимоги обґрунтовані, проте заявлені позивачем з пропуском строку на звернення до суду за захистом свого порушеного права без поважних причин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що з 10 жовтня 2008 року по 30 червня 2009 року ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді покоївки у філії пансіонату «Лісний» ДП «КБ «Південне» (а.с.102).

У рамках кримінального провадження №0001262, яке проводилось за заявою позивача, було встановлено, що відносно ОСОБА_2 відповідачем ДП «КБ «Південне» було порушено трудове законодавство.

28 липня 2014 року постановою начальника відділу спеціальної міліції ГУ МВС України в Дніпропетровській області закрито вказане кримінальне провадження у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України (а.с.89-97).

Територіальна державна інспекція з питань праці у Дніпропетровській області в акті перевірки, яка була проведена 24 червня 2014 року 27 червня 2014 року встановила порушення вимог ч.1,3 ст.24, ст.29, ст.36 КЗпП України щодо позивача, які були допущені працівниками ДП «КБ «Південне» (а.с.98-100).

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя.

В п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 є розяснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ч.1 ст.3, ч.1 ст.11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.10 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.233, ст.234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строку суд може поновити цей строк.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із відповідними змінами) від 06 листопада 1992 року №6 судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Позивач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того факту, що про порушення своїх трудових прав дізналася лише 28 липня 2014 року не надала.

Натомість матеріалами справи підтверджується, що про порушення свого трудового права вона дізналась саме 30 червня 2009 року.

Колегія суддів звертає увагу та те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2013 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ДП «КБ «Південне», філії пансіонат «Лісний» ДП «КБ «Південне» про визнання недійсною заяву, визнання недійсним наказу про прийняття на роботу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної шкоди відмовлено за пропуском строку звернення до суду (а.с.116-119).

З наведеного рішення суду вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що за її заявою органами УМВС України в Дніпропетровській області проводилась перевірка, під час якої проведено почеркознавче дослідження, згідно висновку якого заява про прийняття її на роботу та підпис в цій заяві, а також підпис в наказі №2399-к від 04 листопада 2008 року про прийняття її на роботу зроблений не нею (ОСОБА_2Г.)

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тобто, звертаючись у травні 2011 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду з позовом про визнання недійсною заяву, визнання недійсним наказу про прийняття на роботу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної шкоди ОСОБА_2 вже достеменно знала про порушення своїх трудових прав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що про порушене право вона дізналася лише 28 липня 2014 року під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, а саме з акту Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області, колегія суддів вважає хибними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Крім того, висновки даного акту були викладені на підставі матеріалів справи ГУМВС України в Дніпропетровській області, на які ОСОБА_4 посилалась у своєму позові, поданому у 2011 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим нею доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_5