ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/703/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Комаревцевої Л.В.

за участю секретаря Драгой В.В.

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-плюс" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сервіс-плюс" (далі - ТОВ "Сервіс-плюс") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 17705,34 грн.

Позов обґрунтований наступним. ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1. Багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі та обслуговуванні ТОВ "Сервіс-плюс". Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 66, 67, 68 Житлового кодексу України, ст.ст. 20, 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі оплачувати вартість житлово-комунальних послуг. Проте ОСОБА_2 своєчасно не сплачує вартість наданих йому житлово-комунальних послуг, в наслідок чого станом на 07.07.2015 виникла заборгованість в розмірі 17705,34 грн.

В процесі розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги (а.с. 30-31), якими просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01.02.2013 по 31.10.2015, яка станом на 31.10.2015 становить 19222,35 грн., та складається: з суми основного боргу -13040,88 грн., інфляційних витрат -5848,38 грн., 3% річних 366,09 грн. та витрати по сплаті судового збору.

В письмових запереченнях проти позову відповідач зазначив, що наданий розрахунок заборгованості не відповідає ознакам первинного документа в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», не свідчить про наявність будь-яких зобов`язальних відносин між позивачем та відповідачем, не підтверджує факт надання послуг, оплату за які вимагає позивач та наявності обов`язку боржника сплачувати зазначені послуги саме за тією ціною, яка в розрахунку зазначена. Вказаний розрахунок складений позивачем в односторонньому порядку та не підтверджений жодними первинними документами, таким чином не є належним доказом в порядку ст.ст. 58,64 ЦПК України. Крім того, позивач не має владних повноважень у спірних правовідносинах, між сторонами відсутні договірні відносини. Як вказує відповідач, позивачем не доведено факту надання послуг та виконання робіт, їх фактичну економічну обґрунтованість. Наданий розрахунок не містить посилань на затверджені ціни та тарифи, в ньому не вказано розрахунку заборгованості за електроенергію, воду і каналізацію, за гарячу воду. Квартира, по якій наявна заборгованість обладнана лічильниками обліку холодної та гарячої води, що є підтвердженням того, що відповідач не користується житлово-комунальними послугами ТОВ «Сервіс-Плюс». За викладених обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, з врахуванням збільшених вимог, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив в повному обсязі, з підстав, викладених в письмових заперечень. Зазначив, що в квартирі по якій рахується борг ніколи не проживав, оскільки забудовником не в повному обсязі виконано обов'язків по будівництву. Позивач, як балансоутримувач будинку прийняв будинок, в тому числі і його квартиру в стані незавершених робіт по будівництву. Вважає, що встановлені тарифи по будинку є економічно не обґрунтовані, завищені. Проте, так як в квартирі АДРЕСА_1 відповідач жодного дня не проживав, про що письмово повідомляв позивача, договір про надання житлово-комунальних послуг не укладав, відсутні підстави для стягнення з нього нарахованого боргу.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши наявні у справі докази, вважає встановленими наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

У власності відповідача ОСОБА_2 перебуває квартира АДРЕСА_1, проте місце проживання власника та інших осіб у вказаній квартирі не зареєстроване.

Балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 являється ТОВ "Сервіс-плюс".

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08.08.2013 стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сервіс-плюс" 7479,16 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги та 229,40 грн. судових витрат, а всього 7708 гривень 56 копійок. У вказаному рішенні, встановлено, що «відповідач, будучи споживачем житлово-комунальних послуг, з квітня 2011 р. взагалі не сплачує вартість витрат на утримання будинку і прибудинкової території та послуг з централізованого опалення, у зв'язку з чим у нього станом на 1 лютого 2013 року утворився борг в розмірі 7479,16 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком (а.с. 7).»

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як зазначив представник позивача, зазначене рішення суду звернуто до примусового виконання і на даний час ньому здійснюються виконавчі дії.

Як встановлено судом, відповідач відповідно до свідоцтва про право власності є власником квартири АДРЕСА_1, проте місце проживання власника та інших осіб у вказаній квартирі не зареєстроване.

Вказаний будинок знаходиться на балансі ТОВ "Сервіс-плюс", яке є виконавцем житлово-комунальних послуг.

ТОВ "Сервіс-плюс". нараховувала щомісяця з 01.02.2013 по 31.10.2015 відповідачу плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак останній не сплачував кошти за вказані послуги, унаслідок чого в них виникла заборгованість.

Разом з тим, з пояснень сторін встановлено, що Відповідач не укладав договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території, не вважає своїм обов'язком оплачувати послуги з утримання вказаного будинку та прибудинкової території, з врахуванням письмових заперечень.

Оскільки відповідач своєчасно не сплачував кошти за послуги, надані позивачем, то в нього утворилася заборгованість.

Разом з тим, докази звернення відповідача в установленому законодавством порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг та підтвердження, що встановлені позивачем тарифи є економічно не обґрунтовані у матеріалах справи відсутні.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Разом із тим законодавче визначення терміну "балансоутримувач", дане в статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", допускає можливість існування різних ситуацій, у тому числі таких, коли багатоквартирний будинок існує, а особи, що має права та несе обов'язки балансоутримувача, немає (власники квартир балансоутримувачами бути не можуть за визначенням, а договір з будь-якою юридичною особою не укладався). За відсутності вирішення в цьому Законі питання про те, хто саме має ці права й обов'язки, застосуванню підлягає частина перша статті 11 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", зі змісту якої випливає, що функції балансоутримувача до приватизації квартир виконував попередній власник будинку. Він повинен на вимогу об'єднання власників багатоквартирного будинку передати житловий комплекс на баланс об'єднання. Якщо ж немає особи, якій будинок може бути переданий на баланс, попередній власник (територіальна громада та уповноважені нею юридичні особи) змушені продовжувати виконувати функції балансоутримувача.

Передача майна з балансу на баланс відбувається відповідно до Порядку передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521. Цей Порядок регулює процедуру передачі житлового комплексу на баланс об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, а також житлового комплексу або його частини на баланс іншої юридичної особи, статут якої передбачає можливість провадження такої діяльності, з балансу колишнього балансоутримувача.

Так, згідно з акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 12.06.2009 (а.с.5-7) та матеріалів цивільної справи, будинок по АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ТОВ "Сервіс-плюс", яке є виконавцем житлово-комунальних послуг. Вказане підприємство створене з метою управління об'єктами у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації. Одним із видів діяльності підприємства є утримання на балансі переданого йому житлового будинку.

Отже, позивач у цій справі є належним балансоутримувачем, а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Системний аналіз положень ст. ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими.

Так, завданнями житлового законодавства є регулювання житлових відносин з метою: 1) забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло; 2) належного використання і схоронності житлового фонду; 3) зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст. 2 ЖК Української РСР).

За змістом ст. 9 ЖК Української РСР житлові права громадян поділяються на три види: право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

- право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

- на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У свою чергу, встановивши заборону використання громадянами жилих будинків і жилих приміщень на шкоду інтересам суспільства, законодавець у ст. 10 ЖК Української РСР визначив такі житлові обов'язки громадян: дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають; використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; додержувати правил користування жилими приміщеннями; економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію.

У Розділі V ЖК України (ст. ст. 189, 190) передбачена відповідальність за порушення житлового законодавства, а саме: за неналежне використання житлового фонду та інші порушення житлового законодавства; за заподіяння шкоди житловому фонду.

Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у т.ч. і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється.

Натомість, відповідно до частини першої статті 1 ЦК України особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, регулюються цивільним законодавством.

ТОВ «Сервіс-плюс» було заявлено позов про захист свого цивільного права.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням, наданим у ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3).

Відповідно до частини першої статті 4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, якийрегулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства.

Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

На підставі викладеного суд відхиляє, як безпідставні заперечення відповідача на позов в тій частині, яка стосується того, що він не споживає послуги позивача з оскільки не проживає в своїй квартирі у цьому будинку та не уклав в письмовій формі договір про надання йому житлово-комунальних послуг. Факт непроживання відповідача в належній йому квартирі не звільняє його від обов'язку утримувати житло та оплачувати надані йому послуги по утриманню житла, які йому фактично надає позивач. Відповідно до ч. 4 ст. 319, ч. 2 ст. 317 ЦК України власність зобов'язує, а місце проживання власника на зміст права власності не впливає.

Крім того, що наданий розрахунок заборгованості узгоджується з вимогами ч. ст. 58 ЦПК України, оскільки містить інформацію про предмет доказування. Що стосується не визнання відповідачем діючих тарифів, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не оскаржував розпорядження КМДА від 25.02.2011 № 253, яким затверджено тарифи в будинку де він є власником квартири. Викладені відповідачем письмові заперечення з приводу не належного виконання забудовником будівельних робіт по квартирі, не стосуються предмету доказування по даній справі.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з положень ст. 526 ЦК України, згідно яких зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, суд вважає вимоги ТОВ "Сервіс-плюс" обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України присудженню з відповідача підлягають понесені позивачем судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215, 225, 226 ЦПК України, ст.ст. 509,526,625,901,903 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС-ПЛЮС» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕРВІС-ПЛЮС» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в сумі 19 255,35 грн. (дев'ятнадцять тисяч двісті п'ятдесят п'ять гривень 35 копійок), з яких: сума основного боргу - 13 040,88 грн. (тринадцять тисяч сорок гривень 88 копійок), інфляційні витрати в сумі -5848,38 (п'ять тисяч вісімсот сорок вісім гривень 38 копійок) 3% річних - 366,09 триста шістдесят шість гривень 09 копійок), витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 копійок).

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Комаревцева Л.В.