У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю у зв»язку з їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим.

Зазначає, що його підпис у нижньому куті четвертого аркушу кредитного договору не підтверджує отримання ним додатків 1,2 до договору. Графа кредитного договору з підписом позичальника та підписом банку, яку суд іменує розпискою чи складовою розписки, фактично є колонтитулом документу, дублюється на кожній сторінці, а тому підписуючи його, він вважав, що просто підписує останню сторінку кредитного договору.

Стверджує, що відсутність його підпису на додатках свідчить про неознайомлення його з умовами кредитного договору, а саме з сукупною вартістю кредиту, графіку платежів, видом та предметом кожної супутньої послуги та їх обгрунтуванням, а також про відсутність його згоди на виконання таких умов договору.

Доводить, що «документи» надані відповідачем до суду в якості додатків 1,2 до кредитного договору, не свідчать про повідомлення умов кредиту, як того вимагає ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не є детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача відповідно до вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також зазначає, що суд першої інстанції протиправно не визнав несправедливими пункти 1.4.1, 1.4.2, 1.8, 2.3, 3.2.4., 3.2.5., 3.2.6., 7.7. кредитного договору.

____________________________________________________________________________

Справа № 565/469/15-ц Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_5

Провадження № 22-ц/787/10/2016 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, а відповідачем спростовано існування обставин, що свідчили би про порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні ВАТ «Ощадбанк» 01.10.07 року з ОСОБА_4 кредитного договору № 239/07, а зазначені у позовній заяві умови цього договору не є несправедливими, дискримінаційними та такими, що порушують права позивача як споживача послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як він ґрунтується на законі і фактичних обставинах справи.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 01 жовтня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ "Державний ощадний банк України) та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 239/07.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору банк зобов»язувався надати позичальнику на умовах цього договору кредит в сумі 18686,00 доларів США, а позичальник зобов»язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,3 % річних та комісійні винагороди в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором.

Відповідно до п.1.2. та 1.3. договору кредит надається на 84 місяці з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 30 вересня 2014 року шляхом продажу іноземної валюти з кредитного рахунку позичальника, зарахування за його дорученням гривневого еквіваленту іноземної валюти на поточний рахунок та перерахування коштів в національній валюті з поточного рахунку позичальника на поточний рахунок продавця товару, на підставі платіжного доручення позичальника для здійснення оплати за Kia Ceed за договором купівлі-продажу № 3 від 27.09.2007 року, укладеним між позичальником та продавцем транспортного засобу. Сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обгрунтування визначені в додатку № 1-2 до цього договору, що є невід»ємною його частиною.

З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ "Державний ощадний банк України) та ОСОБА_6 01.10.2007 року було укладено договір поруки № 239/07/1. 02 жовтня 2007 року між банком та позичальником ОСОБА_4 укладено договір застави автомобіля, предметом застави за яким є автомобіль марки КІА, модель Ceed, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Укладаючи такий договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов»язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.527 ЦК України боржник зобов»язаний виконати свій обов»язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов»язання чи звичаїв ділового обороту.

Як уже зазначалось, 01.10.2007 року сторони уклали договір кредиту, позивач отримав кошти.

Згідно розрахунку заборгованості за договором кредиту станом на 20.01.2016 року заборгованість за договором кредиту становить 13509, 28 доларів США, в тому числі 6532,54 доларів США заборгованість по тілу кредиту.

Наведене свідчить про часткове виконання боржником зобов»язань за договором кредиту, а отже і про погодження з умовами договору.

Передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини позивач не скористався, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що також свідчить про його згоду з умовами договору.

В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: розмір кредиту 18636,00 доларів США та його термін; визначено величину 12,3 річних відсотків за користування кредитом, комісійних платежів, погоджено графік їх внесення на погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення; тощо, тобто банком позичальнику була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послугах і тарифах до них (а. с. 89-93).

У п.10.1 договору зазначено, що цей договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмета та змісту договору.

У п.8.3. кредитного договору від 01.10.2007 року зазначено, що невід»ємною частиною цього договору є Додаток №1, №2.

Отже, твердження апелянта про те, що при укладенні спірного правочину банк не дотримав істотних умов договору щодо надання йому як позичальнику повної інформації про умови кредиту, на увагу не заслуговують, як і не заслуговують на увагу і твердження апелянта про те, що після підписання кредитного договору він не отримував додатків до нього.

За змістом ст.ст.11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Як зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_4, відповідно до абз.2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Тобто, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику (позивачеві), це виходить зі змісту положень ст. 1046,1064 ЦК України.

Крім того, сторони узгодили пряме застереження про валютні ризики у самому кредитному договорі у п.1.9.

Під час укладення договору у позивача була можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи із динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та можливість отримання кредиту в національній валюті. Незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що п.1.4.1 та п.1.4.2. не можуть бути визнані несправедливими та недійсними, оскільки не суперечать законодавству України, зокрема Закону України "Про заставу".

Згідно з п.1.8. за надання банківських послуг з кредитування позичальник сплачує банку наступні комісійні винагороди за: надання кредиту. Сплата комісійної винагороди здійснюється в розмірі 100,00 грн одразу після укладення та підписання цього договору.

Так, відповідно до ч. 14 ст. 47 ЗУ „Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Чинна на час укладення кредитного договору редакція статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначені вказаного Закону.

Щодо п.2.3. кредитного договору, то він повністю узгоджується зі ст. 1052 ЦК України, а тому не є таким, що суперечить законодавству України.

Відповідно до ч.1 ст.10, ч.1 ст.11, ч.1 ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на несправедливість умов п.3.2.4., п.3.2.5 та п.3.2.6. договору кредиту № 239/07, на думку судової колегії, є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних вимог.

Колегія суддів не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги про несправедливе збільшення строків позовної давності відповідно до п.7.7. кредитного договору, оскільки згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).

Згідно зі ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, пунктом 7.7 кредитного договору передбачено, що терміни позовної давності для всіх грошових зобов»язань позичальника сторонами встановлені тривалістю в три роки, що відповідає вимогам ч. 1 ст.259 ЦК України.

Таким чином, позивач не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства ( ч.1 ст.628 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

Тобто, можна стверджувати, що при укладенні кредитного договору позивач діяв вільно, враховував власні інтереси, прийняв рішення про вибір контрагента та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину, його умови (зміст), тобто сторонами спільно погоджено всі істотні умови. До банку із заявами про надання додаткової інформації або роз"яснення певних положень договору позивач не звертався.

Крім того, в суді апеляційної інстанції представник позивача зазначила, що в наданому відповідачем графіку платежів вказано розрахункову грошову одиницю - гривню, що не відповідає п.3.3.3. кредитного договору, оскільки кредит було надано в доларах США.

Представник відповідача пояснив, що дійсно в графіку повернення кредиту зазначено грошову одиницю гривню, проте графік розроблено відповідно до офіційного курсу НБУ за 1 долар в розмірі 5,0500 гривень, тобто за офіційним курсом на момент укладення договору (а.с.92).

Не спростовують покладених в основу рішення суду висновків і доводи позивача, зокрема, щодо невідповідності правочину вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» ( ч.2, 4 ст. 11 та ст. 18 даного Закону). Оскільки, підписуючи договір та повідомлення про умови кредитування позивач підтвердив, що він ознайомлений з усіма наявними в установі ВАТ "Ощадбанк" умовами кредитування, з коротким описом відмінностей між ними, вартістю супутніх витрат, пов"язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням, отримав всі необхідні роз"яснення і зобов"язувався використати кредитні кошти на зазначені в цьому повідомленні цілі, тобто придбання нового авто та погодився з всіма його умовами та визнав їх прийнятними для себе, про що свідчить його підпис.

Ненадання в повному обсязі інформації передбаченої ЗУ «Про захист прав споживачів» не може слугувати підставою для визнання недійсним кредитного договору.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).

Відповідно до п.п. 2, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину; відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно роз'яснень даних в п.14 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин ", при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання окремих пунктів та оспорюваного правочину недійсним в цілому, оскільки на момент його укладання сторонами дотримано всіх вимог закону, а саме: сторони за договорами мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України), їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), договір укладено у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України) і був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Узагальнюючи наведене, колегія суддів констатує, що мотиви апеляційного оскарження не можуть бути підставою для скасування правильного і законного рішення суду першої інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно з"ясовані обставини справи, висновки відповідають обставинам і доказам, які знаходяться в матеріалах справи, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги є неспроможними і необґрунтованими та не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 04 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: М.П. Григоренко

ОСОБА_3