АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Дряниці Ю.В.,

суддів: Карнауха П.М.., ОСОБА_2,

при секретарі: Ткаченко Т.І,

з участю: відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, зареєстрований Ленінський відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, актовий запис № 131.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 залишено прізвище «Рудь».

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодилась відповідач, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування вимог вказала, що судом першої інстанції не було зясовано фактичні взаємини подружжя. Крім того, зазначила, що за час, наданий судом, для примирення, сторони пробачили один одному минулі образи і вирішили далі продовжувати спільне сімейне життя.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК України, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-КЕ № 031634, виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, 11 серпня 2007 року, між ОСОБА_5 і ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - Тригуб) ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, актовий запис №131 /а.с. 3/.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що фактичні шлюбні відносини між сторонами відсутні, сімейні стосунки припиненні, подальше спільне життя суперечило б інтересам обох сторін.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на наступне.

За змістом ст.51 Конституції України та ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, примушування до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 65 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Положенням ч.1 ст. 112 СК України передбачено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК).

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Так, судом на виконання вимог закону, в ході судового розгляду цивільної справи, з урахуванням пояснень сторін, було зясовано, що сім'я сторін фактично розпалася, між чоловіком і дружиною постійно виникають сварки, відсутня взаємоповага і взаєморозуміння, з квітня 2015 року сторони мають окремий бюджет, стосунки між собою не підтримують, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам обох сторін.

Крім того, ухвалою суду першої інстанції від 28 вересня 2015 року було вжито заходи щодо примирення подружжя та збереження сім'ї шляхом надання двомісячного строку для примирення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливе.

Доводи апеляційної скарги, що за час, наданий судом, для примирення, сторони пробачили один одному минулі образи і вирішили далі продовжувати спільне сімейне життя спростовується матеріалами справи.

Відповідно до Заяв ОСОБА_5 і ОСОБА_3 від 30 листопада 2015 року, сторони просять справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу розглядати за їх відсутності. Також, зазначено, що кожна сторона визнає позовні вимоги /а.с. 37-38/.

Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, приходить до висновку, що, оскільки обидві сторони, після закінчення двомісячного строку примирення, визнали і підтримали позов, то підстав вважати, що сторони примирилися у місцевого суду не було, а тому він прийшов до законного і обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Що стосується посилання апелянта на інвалідність позивача, у звязку з чим він потребує її піклування, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтом, в порушення наведених положень закону, на підтвердження своїх вимог не надано суду належних і допустимих доказів інвалідності позивача чи потребування останнього в особливому догляді, а тому колегія суддів, вважає твердження відповідача припущеннями, які не спростовують висновків місцевого суду.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги і залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_7

(підпис) ОСОБА_2

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1