РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17472/15-ц

пр. № 2/759/1099/16

22 січня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Ярмощук К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, а саме: сплачений адміністративний платіж в сумі 63 800,00 грн. та подвійну суму збитків в розмірі 19 352,68 грн., посилаючись укладений між ними 31 березня 2015 року договір фінансового лізингу № 001923, згідно якого ТОВ «ЛК «Автофінанс» (лізингодавець) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки MAZDA CX 5 Drive) у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування ОСОБА_1 (лізингоодержувача) на строк та на умовах, передбачених договором.

Свій позов обґрунтовує тим, що під час підписання вказаного договору представники ТОВ «ЛК «Автофінанс» ввели її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема 31.03.2015 року їй було повідомлено про необхідність сплати першого авансового платежу в розмірі 10 % від вартості автомобіля, що становить 61 800,00 грн. Оплативши в той же день вказану суму на рахунок відповідача за призначенням: перший внесок по дог. № 001923, 01.04.2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року. При цьому під час підписання вказаного договору 01.04.2015 року в неї не було можливості детально ознайомитися з його умовами, оскільки представники ТОВ «ЛК «Автофінанс» спонукали підписати договір без детального ознайомлення з ним, та пояснили, що всі істотні умови договору їй вже повідомлено. Однак, ознайомившись з текстом договору, вже після його підписання, нею було виявлено, що сума в розмірі 63 800,00 грн. являється адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору фінансового лізингу, а не як їй роз"яснювали авансовим платежем в рахунок суми вартості предмету лізингу.

Також, позивач зазначає, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу вважається недійсним/нікчемним, оскільки його нотаріально не посвідчено, тобто вказаний правочин не вчинено у формі, встановленій законом, що суперечить ч. 4 ст. 203 ЦК України.

Також позивач вказує, що сторона договору фінансового лізингу - ТОВ «ЛК «Автофінанс» на момент вчинення правочину не володіла належним обсягом цивільної дієздатності, тому що запис про фінансову установу - лізингодавця не було внесено до Державного реєстру фінансових установ, а відтак не мала можливості реалізації отриманого права на укладення договору фінансового лізингу.

Крім того, зазначає, що зміст вищевказаного договору фінансового лізингу суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, оскільки: 1) сторони остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу, та як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів; 2) лізингоодержувач не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною; 3) предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, рік його випуску, продавець (постачальник); 4) несправедливі умови відповідальності сторін, згідно яких лізингоодержувачу в разі неотримання транспортного засобу з вини лізингодавця, якщо лізингоодержувачем сплачено адміністративний платіж, частково або повністю авансовий платіж, при розірванні ним договору, поверненню підлягає тільки 60 % від сплаченого авансового платежу, а адміністративний платіж взагалі не повертається; а лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі необрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року; 5) графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування; 6) в договорі передбачено імовірне подорожчання предмета лізингу, однак не передбачено дій лізингодавця у випадку зменшення ціни предмета лізингу, зокрема повернення надмірно сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу; 7) положення договору фінансового лізингу суперечать вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якого лізингоодержувач має право обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу; 8) адміністративний платіж, зазначений в договорі фінансового лізингу як першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу та не є лізинговим платежем; 9) відповідачем при укладенні договору фінансового лізингу було завуальовано призначення адміністративного платежу в розмірі 63 800,00 грн. під вигляд першого внеску по договору № 001923 від 31.03.2015 року, який за умовами оспорюваного договору не повертається в жодному випадку, чим було введено в оману споживача, оскільки пропонування продукції для здійснення свідомого вибору відбулось у нечіткій, незрозумілій та двозначній формі; 10) умови договору про неповернення адміністративного платежу, штрафні санкції у випадку розірвання договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін, є несправедливими умовами договору, оскільки наявність цих умов порушує принцип добросовісності.

Оскільки недійсність вказаних положень договору зумовлюють зміну інших положень, а саме: внесення іншої частини першого платежу, комісії за передачу предмета лізингу, від яких в подальшому залежить придбання, поставка та прийом-передача предмета лізингу, позивачем пред'явлено вимогу про визнання недійсним договору фінансового лізингу в цілому, а не зміну інших положень договору.

У зв'язку з тим, що сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину, позивачем також пред'явлено позовну вимогу до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про стягнення подвійної суми збитків, що підлягає відшкодуванню та становить 19 352,68 грн., обґрунтовуючи вказану вимогу тим, що грошові кошти в сумі 63 800,00 грн. вона могла реально зберігати на депозитному рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» з процентною ставкою 26%, тобто отримати за цей час дохід у сумі 9 676,34 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з підстав і мотивів зазначених у позовній заяві підтримав у повному обсязі, позов просив задовольнити.

Позивач у судовому засіданні позов також підтримала, додатково суду пояснила, що 31.03.2015 року при співбесіді з представниками ТОВ «ЛК «Автофінанс» їй було повідомлено, що необхідно сплатити авансовий платіж у розмірі 63 800 грн. При цьому вони телефонували на склад, з якого нібито повідомили про існування в наявності необхідного автомобіля. Але потім при ознайомленні з договором стало зрозуміло, що це насправді не авансовий платіж, а адміністративний платіж, що становить 10 % від вартості автомобіля. При укладанні договору представниками ТОВ «ЛК «Автофінанс» були створені психологічні умови, за якими вона не вичитала умови договору та 31.03.2015 року сплатила гроші у розмірі 63 800 грн. вважаючи, що це аванс за автомобіль, а 01.04.2015 року підписала договір, який датовано 31.03.2015 року і того ж дня ознайомилась з умовами цього договору.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити. Суду зазначив, що вищевказаний договір відповідає загальним засадам цивільного законодавства, в тому числі принципам свободи договору та свободи підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підтвердженням цього є погодження всіх умов договору фінансового лізингу з позивачем, яка власним підписом підтвердила ці умови поставивши особистий підпис на кожній сторінці вказаного договору. Як вказано в п. 17.2 договору лізингу, підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Крім того, згідно п. 16.6 договору, всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність навіть якщо вони дійсно мали місце до укладення цього договору.

В запереченнях щодо оплати лізингоодержувачем адміністративного платежу сторона відповідача вказала, що ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором, а ч. 2 цієї статті передбачає, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно визначення адміністративного платежу, яке містить договір фінансового лізингу, а саме: першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті позивачем на користь відповідача за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату, цей платіж складається з: 1) суми, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу та 2) інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно глосарію, який міститься в преамбулі договору лізингу, перший платіж - це платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного договору.

Відносно відсутності умов щодо вибору продавця предмета лізингу, а також вартості предмета лізингу як підстав позову, відповідач в запереченнях вказував, що сторонами було погоджено предмет лізингу, а саме: автомобіль марки Mazda, модель CX 5, комплектація Drive, в кількості 1 шт., з об'ємом двигуна 2,0; тип двигуна - бензиновий, тип КПП - механічна; тип приводу - передній, а відтак для виконання зобов'язань відповідач має самостійно обрати продавця та придбати у нього передбачений договором предмет лізингу, а найменування продавця товару не є істотною умовою цього договору. А вартість предмету лізингу сторонами було погоджено в договорі, згідно якого остання складає 22 888, 89 доларів США, що в перерахунку становить 618 000, 00 грн.

Стосовно непогодження сторонами платежів за договором лізингу представником відповідача було вказано, що згідно п. 4.3 договору, план відшкодування або Додаток № 3 до даного договору сторони зобов'язані підписати до моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу. Відповідно до п. 4.1 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувачу не пізніше 120 (сто двадцять) робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - адміністративного платежу; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору, тому оскільки позивачем сплачено лише адміністративний платіж, передчасно говорити про передання предмету лізингу та підписання Додатку № 3. А самий розмір лізингових платежів погоджено сторонами відповідно до ст. 10 договору у відсотковому співвідношенні, погоджено формули щодо їх розрахунків, а також погоджено розмір щомісячного лізингового платежу, який розраховується на момент укладення договору виходячи з ціни товару, що діє на момент підписання.

Щодо твердження сторони позивача, що стосуються відсутності достатнього обсягу цивільної дієздатності відповідача на укладення договору лізингу, представником відповідача зазначено, що згідно Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідач, виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року, на підставі рішення Нацкомфінпослуг № 2017 отримав відповідно Довідку.

Також представником відповідача було наголошено на тому, що на основі розбору пунктів договору, позивачем не було наведено жодного прикладу несправедливості умов договору та нанесення такими умовами шкоди позивачу. Крім того, позивачем не було наведено прикладу несправедливих умов, які б порушували норм спеціального законодавства. Посилання позивача на істотне обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору із одностороннім застосуванням штрафних санкцій оскільки це не відноситься до принципу добросовісності, тобто сумлінної та чесної поведінки суб'єктів при виконанні своїх юридичних обов'язків і здійсненні своїх суб'єктивних прав, та не відповідає дійсності, а положення договору про часткове повернення авансового платежу та неповернення адміністративного платежу у випадку розірвання договору зі ініціативою позивача, не призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків. До того ж, Закон України «Про захист прав споживачів» не регулює відносини між сторонами з приводу договорів фінансового лізингу.

Стосовно вимог щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу представником відповідача було зазначено, що згідно положенню ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено просту письмову форму договору фінансового лізингу, яку було дотримано при укладенні оспорюваного договору. Тому відповідно договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб також повинен укладатись у простій письмовій формі та не підлягає нотаріальному посвідченню, а норма ст. 799 ЦК України (найм (оренда) транспортного засобу) є спеціальною нормою, що не підлягає застосуванню.

Відносно вимоги про стягнення подвійного розміру завданих позивачу збитків, представник відповідача також заперечив у зв'язку з необґрунтованістю розрахунків завданої шкоди та недоведеністю завданої шкоди як такої.

Заслухавши думку позивача та його представника, представника відповідача, свідка, дослідивши надані докази та матеріали справи у їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 31 березня 2015 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 001923 (а.с. 17-26), відповідно до якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки Mazda CX 5 Drive; об'єм двигуна 2,0; тип двигуна - бензиновий; тип КПП - механічна; тип приводу - передній) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Того ж дня позивачем в ПАТ «Промінвестбанк» було сплачено суму в розмірі 61 800,00 грн., а не у розмірі 63 800 грн., як вказує позивач, на рахунок відповідача, призначення платежу: перший внесок по дог. № 001923 від 31.03.2015, що підтверджується квитанцією № QS01 від 31.03.2015 року (а.с. 27).

Згідно визначення термінів, які містяться в договорі № 001923, перший платіж - платіж, що складається з адміністративного платежу, авансового платежу які сплачуються у відповідності до умов даного договору. Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у Додатку №1 до договору та становить 10% від вартості предмета лізингу. А авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, розмір, якого визначено у Додатку №1 договору, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця, на умовах договору, до моменту передачі предмета лізингу. Згідно Додатку №1, розмір авансового платежу становить 50 % від вартості предмета лізингу. Відповідно до п. 8.2. договору, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 22 888,89 доларів США, що з урахуванням обмінного курсу на день укладення договору становить 618 000,00 грн.

Таким чином, 31.03.2015 року позивачем першим платежем було сплачено 61 800,00 грн. (10% від вартості предмета лізингу), що згідно глосарію, є адміністративним платежем відповідачу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору.

Згідно п. 1.7. договору, предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: а) адміністративного платежу, що згідно Додатку № 1 становить 10% від вартості предмета лізингу; б) авансового платежу, який визначений в Додатку № 1, і становить 50 % вартості предмета лізингу; в) комісії за передачу предмета лізингу, що згідно Додатку №1 складає 3 % від вартості предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного договору.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Положеннями статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Тому, оскільки судом встановлено недотримання форми укладення правочину, згідно ч. 4 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220 ЦК України, вищевказане є підставою нікчемності тобто недійсності укладеного договору фінансового лізингу.

Слід вказати, що така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі за № 6-276цс15 , яка також стосується подібних правовідносин саме із ТОВ «ЛК «Автофінанс», та яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України, які мають привести свою практику у відповідність із такими рішеннями Верховного Суду України.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач вказує також на те, що зазначений договір фінансвого лізингу був укладений нею під впливом обману, оскільки представники ТОВ «ЛК «Автофінанс» при підписанні такого навмисно ввели її в оман щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо сплаченого нею 31.03.2015 року платежу у розмірі 61 800 грн., який за поясненнями таких є першим авансовим платежем, тоді як в дійсності по договору така сума є адміністративним платежем, яка взагалі не входить до системи та вартості автомобіля. Пояснила позивач в судовому засіданні і те, що 31.03.2015 року їй дали на ознайомлення один договір фінансвого лізингу, а 01.04.2015 року коли вона його підписувала - інший, схожий на той з яким вона знайомилася попередньо, проте з іншими по суті умовами.

В підтвердження вказаної обставини, за клопотанням сторони позивача було допитано в якості свідка гр. ОСОБА_2, який в судовому засіданні пояснив, що 31.03.2015 року вони разом з позивачем приблизно о 17 годині звернулися до ТОВ «ЛК «Автофінанс», де їм дали читати договір та повідомили, що в той день був останній день акції, а тому необхідно швидко до його кінця проплатити кошти за автомобіль. 31.03.2015 року ОСОБА_1 здійснила відповідну оплату в рахунок договору фінансвого лізингу, який фактично нею було підписано на наступний день 01.04.2015 року без його присутності. Після ознайомлення із підписаним позивачем договором фінансвого лізингу йому стало зрозуміло, що фактично вона підписала договір з іншими, а ніж вони ознайомлювалися 31.03.2015 року, умовами. Таким чином, їм дали для ознайомлення один договір, в якому зроблений позивачем платіж є авансовим платежем, а підписала позивач фактично інший договір вже з іншими умовами, в якому цей платіж вказано як адміністративний платіж. 31.03.2015 року їм постійно казали, що сплачені кошти це авансовий платіж, а 01.04.2015 року повідомили, що сплачений платіж є саме адміністративним платежем і є їх прибутком, і який взагалі не має ніякого відношення до договору лізингу. Візуально попередній договір і потім підписаний виглядають ідентично, додатки так само. Відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови Пленуму верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тоді як, сторона позивача не довела належними та допустимими доказами навмисного введення ТОВ «ЛК «Автофінанс» позивача в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Суд не може взяти до уваги показання вище вказаного свідка щодо обставин введення позивача в оману, оскільки останній був відсутній при підписанні договору фінансового лізингу між сторонами, що також підтверджується його показами, які він давав під присягою. А тому твердження, що при підписанні такого договору позивачу роз'яснювались інші умови, ніж ті, що містяться в договорі, не знайшли свого підтвердження. До того ж, згідно п. 16.6. договору, після підписання даного договору всі попередні домовленості вважаються такими, що втратили чинність. Крім того, позивачем було власноручно підписано на кожній сторінці договір фінансового лізингу, який вона просить визнати недійсним, і даний факт нею самою не оспорюється. Відсутні також докази тому, що позивач була фактично позбавлена можливості належним чином ознайомитися з умовами договору, який підписала.

Також, частиною 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» лізингова компанія є фінансовою установою, тобто юридичною особою, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 зазначеного Закону, діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено відсутність у ТОВ «ЛК «Автофінанс» ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб на момент укладення договору фінансового лізингу з позивачем, що суперечить вимогам законодавства. Також відповідач не мав запису в Державному реєстрі фінансових установ запис про те, що він є фінансовою установою. Вищевикладене свідчить про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору фінансового лізингу та є підставою для визнання укладеного договору недійсним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно ч. 5 цієї статті, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливими може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємооблік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Судом встановлено, що в оспорюваному договорі включені та обмежені права лізингоодерувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов"язків, передбачених договором та законом, звужені обов"язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", повністтю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов"язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.

Так, несправедливими умовами договору фінансвого лізингу є умови договору, визначені в п. 1.5., згідно яких лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов"язаннями відповідає Продавець. Оскільки, такі норми прямо суперечать ч. 1 ст. 808 ЦК України, враховуючи те, що в зазначеному договорі фінансвого лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Несправедливими також умовами є ті, що визначені в п. 3.2.6 та п. 3.2.7. договору, якими визначено право лізингодавця розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов даного Договору. При цьому, лізингодавець не зобов"язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору. Та яка встановлює право лізингодавця в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі необрання предмету лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 договору, а адміністративний платіж поверненню не підлягає.

Положеннями п. 12.1 договору встановлено, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40 % від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Тому, з огляду на встановлення односторонньої відповідальності у випадку розірвання договору, така умова договору є несправедливою.

Відповідно до п. 10.1 договору встановлено, що лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів. Кожен лізинговий платіж включає: відсотки за користування обсягом фінансування в розмірі 21 % річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 7%. Однак графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Згідно п. 10.3 договору розмір щомісячного лізингового платіжу є лише попереднім, тобто таким, що може змінюватися відповідно до вартості предмету лізингу на час його придбання.

В іншій частині, обґрунтування недійсності договору в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, з аналізу змісту договору фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року укладеного між сторонами вбачається виключення та обмеження прав лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання останнім своїх обов'язків, звужені обов'язки лізингодавця, встановлені в Закону України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання та неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу, одночасно значно розширені права лізингодавця, що суперечать вимогам цивільного законодавства. В договорі фінансового лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та ін. умов, що суперечить положенням ст. 808 ЦК України. В договорі встановлена жорстка одностороння відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а також за розірвання договору з його ініціативи, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. Тому вищезазначені умови договору фінансового лізингу згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами.

Таким чином з огляду на все вищевикладене, враховуючи відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності в ТОВ «ЛК «Автофінанс» на укладення договору фінансового лізингу, недотримання встановленої законом нотаріальної форми для його укладення та порушення нормами договору фінансового лізингу вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» договір фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 року підлягає визнанню недійсним.

Оскільки в судовому засіданні не було доведено факту введення в оману при підписанні договору фінансового договору, тому і в задоволенні позовних вимог щодо стягнення подвійної суми збитків, завданих шляхом введення сторони правочину в оману, слід відмовити.

Крім того, заподіяння таких збитків позивач належними і допустимими доказами так і не довів, заявлені позивачем доводи грунтуються на припущеннях, а тому такі не підлягають стягненню і в рахунок недійсності правочину.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тому враховуючи те, що позивачем на виконання договору фінансового лізингу № 001923 від 31.03.2015 було сплачено адміністративний платіж на рахунок ТОВ «ЛК «Автофінанс» в розмірі 61 800,00 грн. згідно квитанції № QS01 від 31.03.2015 року, тому відповідач зобов'язаний повернути ОСОБА_1 вказану суму. В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За подання позову майнового характеру фізичною особою ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору в розмірі 1 мінімальної заробітної плати.

Таким чином, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь держави суму судового збору встановленого за подання позову майнового характеру станом на день подачі позову до суду - в розмірі 1218 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 220, 227, 509, 627, 628, 692, 799, 806-809 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1-3, 6, 16, Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 1, 4, 7, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 223, 294 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу № 001923 від 31 березня 2015 року укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» недійсним.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 сплачений адміністративний платіж (перший внесок) у сумі 61 800 (шістдесят одна тисяча вісімсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь держави судовий збір у розмірі 1 218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) грн. 00 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги з дня його проголошення через Святошинський районний суд м. Києва, для осіб які були відсутні під час оголошення рішення протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя