у х в а л а

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Остапчука Д. О.,

Дербенцевої Т.П., Попович О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Броварський районний відділ управління державної міграційної служби України в Київській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою № АДРЕСА_1, та зняти його з реєстраційного обліку.

Посилався на те, що відповідач з 25 травня 2005 року зареєстрований у вказаній квартирі як колишній її власник, проте не проживає у ній з часу реєстрації та не сплачує комунальні послуги. Вважає, що втративши право власності на вказану квартиру, відповідач втратив і право користування нею, а його реєстрація у квартирі обмежує право власності позивача на користування і розпорядженням своїм майном.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2015 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просять скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову та визнаючи ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що втративши право власності на спірну квартиру, відповідач втратив і право користування нею, а його реєстрація у квартирі обмежує право власності позивача на користування і розпорядженням своїм майном.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач не правильно визначив норму матеріального права, на підставі якої може бути захищене його право, оскільки відповідач проживає у спірній квартирі зі згоди ОСОБА_5, яка є власником Ѕ частини квартири.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2005 року ОСОБА_4 був власником квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 листопада 2005 року у справі № 2-8165/05 за ОСОБА_5 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 67).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року у справі № 2-13/09 встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з 06 вересня 2000 року по 14 серпня 2004 року. Визнано за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 (а. с. 68-74).

На підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2010 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_3 Ѕ частини вказаної квартири.

Згідно зі ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач з 2005 року не проживає у спірній квартирі та не сплачує комунальні послуги. Втративши право власності на вказану квартиру, відповідач втратив і право користування нею, а його реєстрація у квартирі обмежує право власності позивача на користування і розпорядження своїм майном. Посилаючись на приписи ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР, ст. ст. 321, 391 ЦК України, просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житлом та зняти його з реєстраційного обліку.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідач проживає у спірній квартирі на законних підставах як член сім'ї іншого співвласника квартири -ОСОБА_5, яка проти його проживання у цій квартирі не заперечує, тому мав бути вирішений на підставі ст. 405 ЖК Української РСР.

У той же час на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд не звернув уваги на те, що спірна квартира є спільною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3, частки яких не виділено в натурі, а тому користування цією власністю має здійснюватися за згодою співвласників відповідно до ст. 358 ЦК України.

Посилаючись на приписи ст. 405 ЖК Української РСР як норму, яка регулює спірні правовідносини, апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 не є членом сім'ї ОСОБА_3, а тому посилання на вказану норму права як на матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини, є помилковим.

Крім того, ОСОБА_3 як співвласник спірної квартири своєї згоди на проживання ОСОБА_4 у цій квартирі після припинення його права власності не надає, а отже його право може бути захищене відповідно до ст. 391 ЦК України не шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, а шляхом його виселення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, зазначених у рішенні, апеляційний суд, крім того, не звернув уваги на те, що однією із позовних вимог ОСОБА_3 було зняття ОСОБА_4 із реєстраційного обліку у спірній квартирі. У той же час будь-яких рішень з цього приводу суд не ухвалив, процесуальні питання, пов'язані з розглядом цієї вимоги, не вирішив.

Будь-які висновки з цього приводу в рішенні апеляційного суду відсутні.

З огляду на зазначене висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з наведених у рішенні підстав є передчасними.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалене у справі рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д. О. Остапчук

О. В. Попович