Категорія 27Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Нікушина В.П.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника апелянтки, позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу в сумі 14185,23 гривень,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

04 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачки публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі-ПАТ «КБ «Надра») про стягнення боргу у розмірі 14185,23 гривень ( а. с. 2-3 ). Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 виступила поручителем у відповідача за укладеним останнім 31 серня 2007 року кредитним договором № 382/АП/2007/ЦВ-840. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 липня 2011 року із сторін у справі в солідарному порядку стягнуто заборгованість за зобовязаннями по дійсному договору в сумі 34611,46 гривень. В процесі примусового виконання цього судового рішення державною виконавчою службою було звернуто стягнення на заробітну плату позивачки. В результаті за період з вересня 2012 року по грудень 2014 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «КБ «Надра» 8861,66 гривню. Враховуючи виконання нею як поручителем взятих зобовязань, позивачка просила стягнути на її користь з ОСОБА_4 суму сплачених коштів, а також інфляційні нарахування в розмірі 4882,35 гривні та 3% річних в сумі 441,22 гривні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовлено ( а. с. 82-84 ).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, представник позивачки ОСОБА_5 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане судове рі-шення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному об-сязі. Апелянт вважає судове рішення від 10 грудня 2015 року незаконним та не-обгрунтованим, ухваленим за неповного зясування обставин, які мають зна-чення для справи ( а. с. 87-90 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника апелянтки ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обгрунтованості є повне і всебічне зясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду доказів отримання нею саме як поручителем вимоги кредитора про погашення заборгованості, переходу до неї права вимоги за зобовязанням, що грунтується на кредитній угоді з боржником ОСОБА_4, надання нею останньому доказів переходу до неї прав у зобовязанні. Суд врахував, що ОСОБА_2 як поручитель виконала зобовязання за кредитним договором від 31 серня 2007 року № 382/АП/2007/ЦВ-840 не в повному обсязі, а лише у визначеній частці. З огляду на вказані фактичні обставини, керуючись нормами чинного цивільного законодавства України, на які посилалася позивачка в обгрунтування заявлених вимог та визначеного нею способу захисту свого цивільного права ( статті 512, 513, 517, 555, 556 ЦК України ), суд прийшов до висновку про недоведеність позову і, як наслідок, відмовив у його задоволенні.

Суд врахував, що згідно додаткових договорів № 1 та № 2 від 04 грудня 2014 року про внесення змін та доповнень до договору «Автопакет» від 31 серпня 2007 року № 382/АП/2007/ЦВ-840, стороною яких є також ОСОБА_2, боржник ОСОБА_4 виконав повністю свої зобовязання перед банком ( а. с. 75-79 ), погасивши визначену суму коштів у розмірі 13360,71 доларів США. Ці події мали місце після стягнення з позивачки як поручителя частини її заробітної плати в погашення заборгованості ОСОБА_4

З висновком суду першої інстанції слід погодитися як обгрунтованим, правильним, законним.

Дійсно, у разі отримання вимоги кредитора ( в даному випадку банку ) поручитель зобовязаний повідомити про це боржника. Після виконання поручителем зобовязання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обовязок боржника. Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_2, цитуючи ряд статей ЦК України, посилаючись на зобовязання його довірительки як поручителя, зазначає, що правовідносини поруки передбачають можливість регресних грошових вимог поручителя до боржника. При цьому апелянт не наводить жодних доказів виконання ОСОБА_2 норм статей 555, 556 ЦК України.

З мотивами апеляційної скарги погодитися не можна, оскільки вони не впливають на законність, правильність, справедливість ухваленого судом рішення.

Судом першої інстанції зроблено обгрунтований і вмотивований висновок про безпідставність позовних вимог. Суд вірно визначився у правовідносих, що склалися між сторонами у справі, застосував норми матеріального права, що регулюють дані правовідносини.

Мотиви апеляційної скарги відповідача не заслуговують на увагу, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рі-шенні, тому колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголо-шення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді:

З оригіналом вірно: