Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення пені за несплачені аліменти,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи, та остаточно просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь 509 096 грн пені за несплачені аліменти.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що від шлюбу із відповідачем має двох доньок, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2012 року стягнуто з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2011 року, і до досягнення дітьми повноліття.

Вказала, що 19 липня 2012 року на виконання вказаного рішення судом було видано виконавчий лист, а 27 липня 2012 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві) відкрито виконавче провадження № 33597959.

Посилаючись на те, що відповідач зазначене рішення суду належним чином не виконував, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, виходив із недоведеності вини відповідача у несплаті аліментів, оскільки протягом часу, за який обчислена заборгованість з аліментів, ОСОБА_4 працював, і державний виконавець мав бути обізнаний з цим, так як місце роботи відповідача було вказане в рішенні суду про стягнення аліментів, а тому розрахунок заборгованості з аліментів зроблений державним виконавцем з істотним порушенням положень законодавства.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 03 листопада 2011 року, і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 71-72).

З матеріалів виконавчого провадження ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві № 33597957 вбачається, що в провадженні виконавчої служби перебуває виконавчий лист № 2-4926/11, виданий 19 липня 2012 року Печерським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів; постановою державного виконавця Юркевич К.А. від 27 липня 2012 року відкрито виконавче провадження, у якій зазначено, що заява про примусове виконання подана 26 липня 2012 року (а. с. 40-56).

Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості з аліментів за період з 01 листопада 2011 року по 31 березня 2015 року, складеною державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Онопрієнко І.В., загальна заборгованість ОСОБА_4 згідно з виконавчим листом № 2-4926/11 станом на 31 березня 2015 року становить 69 071 грн 17 коп (а. с. 47-48).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій зазначали, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення державним виконавцем боржника про наявність виконавчого листа щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей, та посилаючись на те, що при виконанні судового рішення про стягнення з відповідача аліментів державною виконавчою службою не дотримані вимоги Закону України «Про виконавчу службу», у зв'язку із чим дійшли висновку про відсутність вини відповідача у несплаті аліментів.

Згідно зі статтею 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року в справі № 6-2022цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК України, суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, та підстави її виникнення і залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. При цьому право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, не пов'язується з дотриманням державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на вищевикладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не врахували, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили та не пов'язується з моментом (часом) відкриття виконавчого провадження або повідомлення боржника, у зв'язку з чим дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана