Справа 206/6954/15-ц
Провадження 2/206/214/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2016 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий, суддя Сухоруков А.О.,

при секретарі Колісник В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

24 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 06 лютого 2015 року за усним договором позики позивач передав відповідачу у власність 400 доларів США, що за курсом Національного банку України на той день було еквівалентно 9252 гривням. Згідно умов цього договору відповідач протягом двох місяців мала повернути йому вищезазначені кошти, однак цього не зробила. При цьому з квітня 2015 року позивач в усній формі постійно вимагав повернення боргу. Відповідач весь час з поверненням боргу зволікала. А на початку липня навіть зателефонувала йому сама і сказала, що через день-два гроші привезе. Виниклий спір позивач намагався вирішити у позасудовому порядку, у звязку з чим мусив звертатися за правовою допомогою до адвоката ОСОБА_3, який разом з ним та гр. ОСОБА_4 приїхав у вересні 2015 року додому до відповідача, яка йому пообіцяла повернути борг до Нового року. Коли ж позивач почав зясовувати всі деталі про особу відповідача, виявилося, що вона таким чином протягом останніх років заволоділа коштами багатьох людей, при цьому не маючи жодного наміру їх повертати. З огляду на це позивач звернувся із заявою про кримінальне правопорушення до Самарського РВ ДМУ УМВС України у Дніпропетровській області за ознаками кримінального правопорушення, предбаченого статтею 190 КК України («Шахрайство»). Оперативні співробітники міліції виїхали за місцем проживання відповідача ОСОБА_2, від якої взяли пояснення, відповідно до яких вона визнає суму боргу повністю.

На підставі викладеного з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у сумі 9153,22 грн., витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн., та судовий збір у сумі 551,2 грн. (а.с. 2-4,16).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, обґрунтовуючи їх з тих же підстав, що викладені у позовній заяві, просив суд задовольнити позов. Пояснив, що 14.01.2016 р. відповідач йому виплатила 300 грн. від усієї суми боргу та погодився з тим, що саме 15.01.2015 року за усним договором позики він передав відповідачу у власність 400 доларів США, а не 06.02.2015 року, як зазначено у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, не заперечувала факт того, що позивач надав їй 400 доларів США у позику, але не 06.02.2015 року, як вказано у позовній заяві, а 15.01.2015 року, та вважала вказані позивачем обставини неправдивими та такими, що принижують її людську гідність. Вони з позивачем працювали в одній партійній організації, знають одне одного тривалий час, у неї померла мати, тому не могла своєчасно віддати борг, і позивач про це знав і не заперечував. Згодом з незрозумілих для неї причин ОСОБА_1 став у грубій формі вимагати негайного повернення боргу. Просила вирішити позовні вимоги відповідно до визнаних сторонами обставин та норм законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Вислухавши доводи та пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача частково з наступних підстав, що встановлені в судовому засіданні.

В судовому засіданні було встановлено, що 15 січня 2015 року відповідач ОСОБА_2 отримала в борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 400 доларів США, які зобовязалася повернути.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Змістом ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і відшкодування збитків та моральної шкоди.

Враховуючи вище приведені висновки суду, якими встановлено наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, встановлення факту ухилення ОСОБА_2 від виконання свого зобовязання, також те, що відповідачем в судовому засіданні не заперечувався факт отримання грошових коштів позивача у позику, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення суми боргу в розмірі 400 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.01.2015 року (15,771 грн. за 1 долар США) становить 6310,40грн., які були предметом договору позики, із відповідача.

В силу ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір заборгованості відповідача з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з квітня 2015 року по листопад 2015 року становить 118,31%, тобто 6310,40х118,31:100=1155,43 грн; три проценти річних від простроченої суми становить 6310,40:365х261х3:100=135,37 грн. Оскільки відповідачем відшкодовано позивачу в рахунок погашення загального розміру боргу суму 300 грн., то з урахуванням цієї обставини розмір заборгованості має бути зменшений на 300 грн., сплату яких слід віднести на рахунок відшкодування 3% річних та інфляційних втрат, внаслідок чого сума 3% річних не стягується, інфляційні втрати зменшуються на 300-135,37=164,63 (грн.) і становлять 1155,43-164,63=990,80 (грн.).

Таким чином, суд вважає, що стягненню підлягають тільки сума в розмірі 6310,40 грн. заборгованість за позикою та сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період квітень 2015 року по листопад 2015 року в розмірі 990,80 грн., разом 7301 грн. 20 коп.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Щодо позомних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн., то суд вважає цю вимогу не доведеною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутній договір про надання правої допомоги, на підтвердження оплати послуг адвоката надано письмову розписку, що не є належним доказом таких витрат, тому задовольнити позов щодо стягнення витрат на правову допомогу не є можливим.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 526, 611, 625, 1046, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст.4-8, 10, 11, 18, 57-60, 88, 131, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 7301,20 грн., яка складається із 6310,40 грн. позики та 990,80 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., загалом 7852 (сім тисяч вісімсот пятдесят дві) гривні 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков