Провадження №2/761/1278/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 січня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної телекомпанії України про поновлення на роботі, стягнення моральної компенсації, -

встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Національної телекомпанії України (далі - відповідач) про поновлення на роботі, стягнення моральної компенсації.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що згідно з наказом № 392к від 19 червня 2015 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України, позивача було звільнено 30 червня 2015 року. 26 червня 2015 року, позивач вимушений був піти на лікарняний по догляду за дитиною. Цей лист було закрито 4 липня, а стати до роботи 5 липня 2015 року, який припав на неділю. 05 липня 2015 року у позивача піднявся високий тиск, 06 липня 2015 року було відкрито новий лікарняний лист АГШ № 219311, про що було повідомлено безпосередньо начальника цеху, за сумісництвом голову профспілкового комітету ОСОБА_2. 27 липня 2015 року лікарняний лист було закрито, а 31 липня 2015 року позивач привіз закритий лікарняний лист АГШ № 219311 роботодавцю для подальшої оплати, але роботодавець відмовився його прийняти, мотивуючи, що позивача вже звільнено з 5 липня 2015 року (неділею). Позивач вважає, що його звільнення прямим порушенням конституційних прав та законних інтересів.

Тому, позивач просив суд, включити лікарняний лист АГШ № 219311 для оплати через підприємство роботодавця у зв`язку з не попередження належним чином про дату звільнення; поновити позивача на посаді або запропонувати іншу відповідно до його кваліфікаційних вимог посаду з неменшими щомісячними виплатами, що виплачувалися протягом останнього року та відшкодувати заробітну плату за час вимушеного прогулу; виплатити моральну компенсацію у розмірі сумарного доходу за один рік, яка складає 40683,64 грн..

Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. До матеріалів справи додано заперечення проти позову.

Суд, заслухавши надані пояснення позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43 Конституції України).

Згідно наказу Національної телекомпанії України № 86 від 16 квітня 2015 року щодо змін в організації виробництва і праці (скорочення штату працівників), де зазначено, що зважаючи на зменшення фонду оплати праці та зменшення обсягу виробництва програм, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, скоротити з 1 липня 2015 року штати працівників НТКУ відповідно до посад, перелік яких затверджений додатком 1 до цього Наказу (а.с.37).

Відповідно до попередження ОСОБА_1, було зазначено, що зважаючи на зменшення фонду оплати праці та зменшення обсягу виробництва програм, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме скороченням штату працівників, відповідно до Наказу НТКУ від 16 квітня 2015 року № 86 та штатного розпису НТКУ, який набуває чинності з 1 липня 2015 року, згідно із вимогами статті 49 КзпП України, попереджаємо Вас про майбутнє звільнення з роботи у відповідності до вимог пункту 1 статті 40 КЗпП України 30 червня 2015 року.

Судом встановлено, що наказом від 19 червня 2015 року № 392-к, ОСОБА_1, інженера І категорії цеху техніки відеомонтажу комплексу технічного забезпечення творчо-виробничого об`єднання інформаційно-аналітичних програм (таб. №6203), звільнити 30.06.2015 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: наказ НТКУ від 16.04.2015 року № 86, витяг з протоколу засідання профкому НТКУ від 12.06.2015 року № 30 (а.с.5).

Як вбачається з матеріалів справи, посада інженера І категорії 13 т.р. 1934 грн. підлягає скороченню, що підтверджується списком посад НТКУ, які скорочуються з 01 липня 2015 року (а.с.39-43).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, з 26.06.2015 року по 04.07.2015 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності, серія АГЩ № 211609, мав стати до роботи 05.07.2015 року (а.с.56).

Відповідно до Наказу № 458-к від 14 липня 2015 року, на частковову зміну п. 8 наказу НТКУ від 19.06.2015 року № 392-к, ОСОБА_1, інженера І категорії цеху техніки відеомонтажу комплексу технічного забезпечення творчо-виробничого об`єднання інформаційно-аналітичних програм (таб. №6203), звільнити 05.07.2015 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, а саме скорочення штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: наказ НТКУ від 16.04.2015 року № 86, витяг з протоколу засідання профкому НТКУ від 12.06.2015 року № 30, лист непрацездатностівиданий Васильківським районним центром первинної медико-санітарної допомоги серія АГЩ №211609 (а.с.55).

Згідно довідки Національної телекомпанії України № 5-вк від 18 січня 2016 року, ОСОБА_1 працював в Національній телекомпанії України на посаді інженера І категорії творчо-виробничого об`єдання інформаційно-аналітичних програм з 14.06.2013 року (наказ № 398 від 12.06.2013 року) з графіком роботи - шестиденний 40-годинний робочий тиждень з одним вихідним днем за графіком змінності. На 05.07.2015 року був чинний наказ про його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ від 19.06.2015 р. № 392-к), тому до графіку роботи на липень місяць 2015 року він не був включений (а.с.76).

У зв`язку з тим, що позивач працював за графіком змінності, а саме шестиденний 40-годинний робочий тиждень з одним вихідним днем та враховуючи те, що відповідно до листка непрацездатності позивач мав стати до роботи 05.07.2015 року, отже Наказ № 458-к від 14 липня 2015 року є виданим на законних підставах.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді або запропонувати іншу відповідно до його кваліфікаційних вимог посаду з неменшими щомісячними виплатами, що виплачувалися протягом останнього року, необхідно відмовити, оскільки позивача було повідомлено про майбутнє звільнення у відповідності до ст. 49-2 КЗпП України.

Що стосується позовних вимог в частині включення лікарняного листа АГШ № 219311 з 06.07.15 р. по 27.07.15 р. для оплати, то позивач в обґрунтування даних позовних вимог зазначає, що відповідач належним чином не попередив його про дату звільнення.

Проте, позивачу було відомо про майбутнє звільнення, крім того, оскільки лікарняний лист АГШ № 219311 було відкрито 06.07.2015 року, а позивача було звільнено 05.07.2015 року, відповідно до Наказу № 458-к, тобто позивач на дату відкриття лікарняного листа не перебував у трудових відносинах з відповідачем, отже у задоволенні даних позовних вимог необхідно відмовити.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 52 КЗпП України, на тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п'ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9).

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9).

Що стосується позовних вимог позивача про виплату моральної компенсації у розмірі сумарного доходу за один рік, яка складає 40683,64 грн., то позивач у своїх доводах, викладених в заяві зазначає, що позивач має двох неповнолітніх дітей віком 4 та 7 років, а втрата роботи була єдиним джерелом існування для нього і його сім`ї, у зв`язку із складними життєвими обставинами та станом здоров`я, він був змушений докладати додаткові зусилля для лікування у закладі охорони здоров`я та продовжує лікування в Київській обласній клінічній лікарні № 1.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Даючи юридичну оцінку доказам, враховуючи те, що відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди відповідачем, а тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 40, 42, 52 КЗпП України, ст. ст. 10 60, 208, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, Постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Національної телекомпанії України про поновлення на роботі, стягнення моральної компенсації - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя