АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/998/16 Справа № 180/3110/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Янжула О. С. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року позивач звернулась до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Територіальної громади м. Марганець в особі Марганецької міської ради про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за законом. Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

У позовній заяві позивач посилається на те, що 19 травня 1962 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_3.

ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка на будівництво гаражу по АДРЕСА_1, згідно протоколу № 11 засідання комісії по виділенню земельних ділянок індивідуальної забудови від 24.07.1970 року, що підтверджується листом виконкому № 21/арх15. від 14.08.15 року.

Дозвіл на виконання робіт по будівництву гаражу за вказаною адресою виданий її чоловіку 06 листопада 1970 року, у цей же день складений і акт про виділ земельної ділянки в натурі площею 6 х 4 по АДРЕСА_1 «установить металлический гараж». Але потім, чоловік вирішив побудувати капітальний гараж, що і зробив. Гаражу присвоєний номер НОМЕР_1

За життя ОСОБА_3 не вчинялись дії щодо оформлення права власності на гараж, оскільки вважав його своїм, що існуючих документів достатньо і все своє життя він користувався гаражем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року чоловік позивача помер, та 01 вересня 2015 року вона одержала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Однак, видати свідоцтво про право на спадщину за законом саме на гараж позивачу було відмовлено, у зв»язку з відсутністю правовстановлюючий документів. Про що приватним нотаріусом було надано відповідний лист, з роз'ясненням її права звернутися до суду з відповідною позовною заявою.

Саме неможливість отримати позивачем самостійно правовстановлюючих документів на гараж, оскільки вони не були отримані за життя її чоловіком - ОСОБА_3, перешкоджає їй у теперішній час реалізувати своє право та належним чином оформити на себе право власності на спірний гараж.

Тому, позивач просила суд визнати за нею - ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_3 на гараж АДРЕСА_1

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер чоловік позивачки - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 29 січня 2015 року.

Обставини, що ОСОБА_3 був чоловіком ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_3 від 19 травня 1962 року.

За життя ОСОБА_3 була виділена земельна ділянка для будівництва гаражу по АДРЕСА_1, згідно протоколу № 11 засідання комісії по виділенню земельних ділянок індивідуальної забудови від 24.07.1970 року, що підтверджується листом виконкому № 21/арх15. від 14.08.15 року.

Дозвіл на виконання робіт саме по будівництву гаражу за вказаною адресою виданий ОСОБА_3 06 листопада 1970 року, та у цей же день складений акт про виділ земельної ділянки в натурі площею 6 х 4 по АДРЕСА_1 (установить металлический гараж).

Однак, ОСОБА_3 був побудований капітальний гараж, якому у подальшому був присвоєний номер НОМЕР_1

Колегією суддів було встановлено, що вказаний гараж був розташований у гаражному кооперативі по АДРЕСА_1 який заснований у м. Марганець з 1970 року. Крім того, згідно до наданої на адресу апеляційного суду копії рішення Виконкому Марганецької міської ради №17 від 13 січня 2016 року, убачається, що саме на підставі вищевказаного Рішення було надано адресу спірному гаражу, а саме, вирішено надати адресу гаражу, розташованому по вул.. Перемоги, який належить померлому ОСОБА_3, згідно протоколу №11 засідання комісії по виділенню земельних ділянок індивідуальної забудови під гараж від 24.07.1970 року - АДРЕСА_1

Статті 1216, 1218 ЦК України визначають поняття спадкування і склад спадщини, як перехід прав та обов'язків від фізичної особи яка померла, до інших осіб; до складу спадщини входять всі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування мають за законом діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив.

Позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

У оформлені та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж позивачу відмовлено, оскільки нею не надано жодного правовстановлюючого документу, що міг би підтвердити право власності та належність цього майна спадкодавцеві.

Судом першої інстанції було здійснено наступний висновок, оскільки, земельна ділянка відводилася для будівництва металевого гаражу, а ОСОБА_3 побудував капітальний гараж, який не ввів в експлуатацію, не оформив право власності на вказаний гараж, у передбаченому законом порядку, тому, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Між тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12)

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦK України, листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Між тим, зазначені обставини справи та вимоги закону суд першої інстанції залишив без уваги і не врахував, що будівництво спірного гаражу було закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обов'язковість його державної реєстрації не була передбачена, а в наданих документах, що містяться в матеріалах справи, а саме: дозволі на здійснення робіт № 140 від 06.10.1971 року, не міститься ніяких застережень щодо незаконності або самочинності такого будівництва і цей дозвіл надано відповідним органом саме для будівництва гаражу на земельній ділянці виділеній під будівництво гаражу згідно протоколу №11 засідання комісії по виділенню земельних ділянок індивідуальної забудови від 24.07.1970 року. А побудований гараж розташований у гаражному кооперативі по вул.. Перемоги у м. Марганець та йому присвоєно номер - №90 що підтверджено рішенням Виконкому Марганецької міської ради №17 від 13 січня 2016 року.

Крім того, у судовому засіданні не було встановлено порушення законних прав інших осіб при будівництві спірного гаражу, який побудовано на земельній ділянці, яку було відведено в натурі саме під будівництво гаражу, тому, відмова в задоволенні заявлених позовних вимог з підстав також зазначення у акті від 06.11.1970 року - встановити металевий гараж, який доречи було видано раніше ніж дозвіл на його будівництво від 06.10.1971 року, та з тих підстав, що побудований ОСОБА_3 капітальний гараж, не введений в експлуатацію, та на нього не оформлено право власності за життя, у передбаченому законом порядку, є безпідставною.

За таких обставин, рішення суду, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення на підставі ст. ст. 1216, 1261 ЦК України та ст. 309 ЦПК України про визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 29 січня 2015 року.

На наведені факти місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, що призвело до неправильного вирішення спору та ухвалення незаконного рішення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного вище, вимог ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на гараж НОМЕР_1 цегловий, загальною площею 24,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.Ю.Міхеєва

В.А.Ремез