Справа №577/4979/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/152/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Левченко Т. А.,

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання -Чуприни В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи: виконавчий комітет Конотопської міської ради, Конотопська районна державна адміністрація про вселення, зобовязання не чинити перешкоди у користуванні житлом, -

в с т а н о в и л а: 12.10.2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, з вищезазначеним позовом, який обгрунтовує тим, що з 10 серпня 2013 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 10 вересня 2013 року в них народився син ОСОБА_5. До 22 серпня 2015 року вони проживали однією сімєю в житловому будинку по вул. Пирогова, 57. Вказаний будинок належав батьку відповідача ОСОБА_6, який помер в 2011 році. Після смерті ОСОБА_6 спадщину прийняв відповідач, котрому фактично належить дане житло. 22 серпня 2015 року відповідач разом із сестрою вигнали її з сином з будинку, поміняли замки у хвіртці та вхідних дверях будинку. На даний час вона не має постійного місця для проживання, мешкає з дитиною у матері, де тісно, ніде поставити дитяче ліжко, їх проживання створює незручності для матері. Тому просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком по вул. Пирогова, 57 в м. Конотопі шляхом вселення її та малолітнього сина ОСОБА_5 в житлову кімнату площею 13 кв.м, зобовязати відповідача не чинити перешкоди в користуванні житлом та надати ключі від будинку та приміщень в залі суду.

Рішенням суду від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Усунуто перешкоди в користуванні житловим будинком по вул. Пирогова, 57 в м. Конотопі шляхом вселення ОСОБА_4 та ОСОБА_7, який народився 10 вересня 2013 року, в даний будинок. Зобовязано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкоди в користуванні житловим будинком по вул. Пирогова, 57 в м. Конотопі та надати їй ключі від будинку та приміщень. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В доводах апеляційної скарги посилається на те, що судом при ухваленні рішення неправильно застосовано норми матеріального права, неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, а ті обставини, які суд вважав встановленими, є недоведеними. Посилається на те, що позивачка після сварки сама виїхала з будинку і забрала всі свої речі. На даний час шлюб між ними розірвано та спільне проживання в єдиній кімнаті будинку його та позивачки з дитиною, є неможливим. Крім того зазаначає, що позивачка ніколи не була членом сімї власника будинку - ОСОБА_6, який помер 17 березня 2011 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_4, яка заперечує проти апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка разом з малолітнім сином не втратили право користування спірним житловим будинком, а тому вона має право вимагати від відповідача усунути перешкоди в користуванні будинком в обраний нею спосіб.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок у м. Конотопі, вул. Пирогова, 57 належав ОСОБА_6, який помер 17 березня 2011 року (а.с.13; 104). Після смерті ОСОБА_6 єдиним спадкоємцем, який у встановленому діючим законодавством порядку прийняв спадщину, є його син відповідач ОСОБА_3, що підтверджується повідомленням Конотопської міської державної нотаріальної контори. (а. с. 84). 10 серпня 2013 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з позивачкою, а 10.09.2013 року у них народився син ОСОБА_7 (а.с.3; 4). Згідно довідок голови квартального комітету №19 ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Разом з ним проживали, але не були зареєстровані дружина ОСОБА_4, син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9; 78) На підставі показань свідків, належних письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що після реєстрації шлюбу з відповідачем та народження дитини, позивачка разом з дитиною, як члени сімї відповідача, з його згоди вселились до належного останньому спірного будинку за адресою: м. Конотоп, вул. Пирогова, 57. Разом вони проживали в будинку до 22 серпня 2015 року. В цей день між сторонами виникла сварка, під час якої відповідач запропонував позивачці піти з будинку, і коли вона з цього приводу звернулась до правоохоронних органів, він змінив замки у вхідних дверях. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано. В рішенні суду зазначено, що спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина після розірвання шлюбу не виник. За погодженням між сторонами, їх малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишиться проживати разом з ОСОБА_4 (а.с.115,116). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням. Крім того, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідач, під час розгляду справи судом першої інстанції визнав ту обставину, що після одруження та народження дитини, позивачка разом з малолітнім сином вселились до спірного будинку як члени його сімї, з його згоди, користувалися всім будинком та проживали в ньому до 22 серпня 2015 року. Таким чином позивачка разом з малолітнім сином набули право користування спірним будинком як члени сімї відповідача, якому належить це житло. Розірвання шлюбу з відповідачем відповідно до положень ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» не позбавляє позивачку, а тим більше малолітнього сина сторін, права користування цим житлом. Доводи апеляційної скарги про те, що власником будинку є ОСОБА_6, який помер 17 березня 2011 року, та позивачка ніколи не була членом його сімї, а тому не набула право користування спірним житлом відповідно до ст. 405 ЦК України, колегія суддів вважає помилковими. Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_6 єдиним спадкоємцем на належне йому майно є відповідач ОСОБА_3, якому відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить з часу її відкриття, тобто з часу смерті ОСОБА_6 Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги про те, що позивачка сама виїхала зі спірного будинку, забравши свої речі, так як вони спростовуються показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, копією протоколу прийняття заяви ОСОБА_4 про вчинене кримінальне правопорушення на а. с. 5, актом комісії в складі голови квартального комітету ОСОБА_12, членів комісії ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_13 від 25 серпня 2015 року про заміну замків у вхідних дверях двору та будинку по вул. Пирогова, 57 (а. с. 6). Колегія суддів не може взяти до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що позивачка разом з сином зареєстровані у будинку її матері, який є більш облаштованим для проживання, так як ці обставини не підставою для відмови у задоволенні позову. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з 25 березня 2003 року до 12 вересня 2013 року була зареєстрована у гуртожитку за адресою: м. Конотоп, вул. Короленка, 37, з 13 вересня 2013 року вона зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.88; 89). Свідок ОСОБА_14, завідуюча гуртожитком по вул. Короленка, 37 в м.Конотопі, під час розгляду справи судом першої інстанції пояснила, що позивач проживала в гуртожитку з 2003 року. Після одруження у серпні 2013 року вона мала звільнити кімнату, бо займала койкомісце. У вересні 2013 року чоловік та мати позивача забирали речі останньої з гуртожитку, та відповідач повідомив, що забирає речі на вул. Пирогова. ОСОБА_15 (мати позивачки) є власником 27/50 частин житлового будинку по вул. Перемоги, 58 в с.Попівка, в якій мається одна житлова кімната (а. с. 66; 114). Позивачка проживала у матері тимчасово після народження дитини у звязку з тим, що у спірному будинку відбувалися ремонтні роботи. Позивачка працює в м. Конотопі (а. с. 30; 96). Малолітній син сторін має хронічні захворювання та перебуває на диспансерному обліку в дитячій поліклініці м. Конотопа (а. с. 103). Сам відповідач, під час розгляду справи судом першої інстанції пояснив, що позивачка та їх малолітній син не були зареєстровані у спірному будинку, так як у звязку з відсутністю коштів він до цього часу не отримав свідоцтво про право на спадщину після померлого батька. З фотознімків спірного будинку, під час проживання в ньому позивачки з малолітнім сином вбачається, що в будинку були створені належні умови для проживання в ньому малолітньої дитини. Зазначені обставини свідчать про те, що хоча позивачка з малолітнім сином вимушені були зареєструвати місце проживання у будинку її матері, фактично постійним місцем їх проживання був спірний будинок. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази, надав їм відповідну правову оцінку та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачка разом з малолітнім сином не втратила право користування спірним житловим будинком, яке вона набула у встановленому діючим законодавством порядку, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірним житлом шляхом вселення її і малолітнього сина з наданням ключів від вхідних дверей. Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення в оскаржуваній частині. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення про часткове задоволення позову з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст. ст. 303; 307 ч. 1 п.1; 308; 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 грудня 2015 року в оскаржуваній частині залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена на протязі двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді