Справа № 297/1001/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

02 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої Готра Т.Ю.,

суддів Леска В.В., Кондора Р.Ю.,

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу приватного підприємства «Свяс» в особі представника ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємства «Свяс», 3-х осіб ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 і ПП «Свяс» оскаржили в апеляційному порядку рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_3 пеню за порушення грошового зобовязання у розмірі 482 438,75 грн., проценти за користування позикою у розмірі 70 854,88 грн., три проценти річних від простроченої суми за порушення грошового зобовязання у розмірі 20 655,72 грн., інфляційні нарахування у розмірі 175 158,31 грн. та 3 654 грн. сплаченого судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення і ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_3 відмовити повністю. Вказує на те, що в рахунок погашення заборгованості, яка виникла на підставі договору позики від 26.03.2009 року та ще двох договорів позики 2006 і 2007 років ПП «Свяс» передало за мировою угодою, затвердженою 15 червня 2009 року Берегівським районним судом, все майно підприємства. ОСОБА_3 таке майно прийняла і в липні 2009 року продала ОСОБА_5, за що отримала кошти. 28 серпня 2009 року апеляційним судом Закарпатської області ухвала Берегівського районного суду про затвердження мирової угоди була скасована, а справа скерована для продовження розгляду в місцевий суд. Однак ОСОБА_3 після скасування ухвали про затвердження мирової угоди не повернула підприємству ні кошти ні майно підприємства, яким користувалася з 15 червня 2009 року, а потім коштами від продажу майна підприємства, якими продовжує користуватися до цього часу. Вважає, що право ОСОБА_3 не є порушеним, а тому не підлягає захисту. Окрім цього, ОСОБА_3 не вживає ніяких заходів до повернення майна підприємству (коштів за нього), а подання даного позову вважає поведінкою, спрямованою на завдання шкоди підприємству.

У апеляційній скарзі ПП «Свяс» в особі представника ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, і у позові відмовити за недоведеністю; або застосувати ст.551 ЦК України та зменшити розмір нарахованої пені із 482 438,75 грн. до 100 грн. Вказує на те, що ПП «Свяс» не визнає обставину отримання коштів у сумі 264 350 грн. по договору позики від 26.03.2009 року від ОСОБА_3 Таких доказів передачі коштів не надано до позовної заяви. А тому позивачем не доведено існування боргу у ПП «Свяс» перед ОСОБА_3 у правовому розумінні позики. Посилаючись на те, що стягнутий судом розмір пені значно перевищує розмір збитків, просив його зменшити на підставі ч.3 ст.551 ЦК України.

У судовому засіданні представник третіх осіб ОСОБА_1 і ОСОБА_6 ОСОБА_7 апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримала і визнала апеляційну скаргу ПП «Свяс».

Представник відповідача ПП «Свяс» ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримала і визнала апеляційну скаргу ОСОБА_1

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_3 і приватним підприємством «Свяс» було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 надала підприємству позику в сумі 264 350,00 гривень до 26 травня 2009 року (а.с.12-13).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання речей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Строк виконання зобовязання за вище вказаним договором позики закінчився 26 травня 2009 року, однак відповідач позику позивачці так і не повернув.

У звязку з неповерненням ПП «Свяс» позики ОСОБА_3, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року, що набрало законної сили, стягнуто з ПП «Свяс» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26.03.2009 року в розмірі 374 178,75 грн., яка складається з основного боргу в сумі 264 350 грн., пені 10 577 грн., штрафу 26 435 грн., трьох відсотків річних за період з 27.05.2009 року (наступний день після встановленого договором для виконання зобовязань) по 17.09.2012 року (день збільшення позовних вимог) в сумі 26 290,15 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 46 526,60 грн. (а.с.101-111).

Зазначеним рішенням встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, за яким підприємство отримало гроші в сумі 264 350,00 гривень, які на час ухвалення цього рішення ОСОБА_3 не повернуло, а тому правовідносини між сторонами за договором позики від 26.03.2009 року продовжують існувати.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачем ПП «Свяс» зобовязання за договором позики від 26.03.2009 року є невиконаним, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про стягнення з відповідача ПП «Свяс» на користь ОСОБА_3 трьох процентів річних за період з 20.09.2012 року по 29.04.2015 року (день подання позову до суду) в сумі 20 655, 72 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 175 158,31 грн. на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до п.7 договору позики від 26.03.2009 року за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі 0,5 відсотків від простроченої суми за кожен день прострочки та штраф в розмірі 10% від суми позики (п.п.7.4, 7.5 договору).

Стягуючи з відповідача на користь позивачки пеню в розмірі 482 438,75 грн., суд першої інстанції правильно стягнув таку в межах встановленого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України річного строку позовної давності, а не за період з 20.09.2012 року по 29.04.2015 року як просила позивачка.

Щодо зменшення розміру пені, то колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ч.3 ст.551 ЦК України для його зменшення, оскільки розмір стягнутої судом пені не перевищує розмір збитків, завданих позивачці.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Розмір відсотків має встановлюватись на рівні, передбаченому законом, тобто в розмірі облікової ставки НБУ, яка є орієнтиром ціни на гроші.

Стягуючи з відповідача на користь позивачки 70 854,88 грн. процентів за користування позикою, суд правильно керувався положеннями зазначеної норми закону, ч.1 ст.1 Закону України «Про Національний банк України» та розміру облікової ставки за період з 20.09.2012 року по 29.04.2015 року.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 після скасування ухвали про затвердження мирової угоди не повернула підприємству ні кошти ні майно підприємства, яким користувалася з 15 червня 2009 року, а потім коштами від продажу майна підприємства, якими продовжує користуватися до цього часу, у звязку з чим вважає, що право ОСОБА_3 не є порушеним, а тому не підлягає захисту. А також, що ОСОБА_3 не вживає ніяких заходів до повернення майна підприємству (коштів за нього), а подання даного позову вважає поведінкою, спрямованою на завдання шкоди підприємству, - не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи встановлено, що ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ПП «Свяс» за якою, в рахунок погашення заборгованості підприємства перед позивачкою ОСОБА_3 за договорами позики від 24.12.2006 року, 25.06.2007 року та 26.03.2009 року, відповідач ПП «Свяс» передав у власність ОСОБА_3 належні нежитлові приміщення під літерою «А» площею 455,6 кв.м., під літерою «Л» площею 343,8 кв.м., під літерою «Р» площею 17,5 кв.м. та земельні ділянки площею 0,50 га і 0,25 га за адресою м.Берегово, вул.Мукачівська, 190 (а.с.112).

17 липня 2009 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_5 нежитлові приміщення під літерою «А» площею 455,6 кв.м., під літерою «Л» площею 343,8 кв.м., під літерою «Р» площею 17,5 кв.м., а 15 липня 2009 року земельні ділянки площею 0,50 га і 0,25 га за адресою м.Берегово, вул.Мукачівська,190.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 28 серпня 2009 року ухвалу Берегівського районного суду Закарпатської області від 15 червня 2009 року про затвердження мирової угоди скасовано, а справу направлено для розгляду по суті до того ж суду (а.с.114-115).

Отже з наведеного слідує, що після скасування ухвали про затвердження мирової угоди позивачка ОСОБА_3 вже не була і на даний час не є власником вище зазначеного майна ПП «Свяс», а тому вона не може повернути вказане майно підприємству. А щодо вжиття заходів до його повернення, то таке право належить відповідачу ПП «Свяс» на користь якого рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2015 року, що набрало законної сили, витребувано від ОСОБА_5 вище вказане майно, яке ОСОБА_5 було продано ОСОБА_3, та скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на зазначене нерухоме майно (а.с.101-111).

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, у відповідності до ст.308 ЦПК України підлягає залишенню без зміни, оскільки судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційні скарги ОСОБА_1 та ПП «Свяс» відхиленню.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу приватного підприємства «Свяс» в особі представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :