У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 9 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 31 серпня 2005 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит, а позичальник отримала грошові кошти у розмірі 205 005 грн на строк до 30 серпня 2020 року зі сплатою 1,75 процентів на місяць за користування кредитом. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань у цей же день між банком і ОСОБА_4. було укладено договір поруки. Взяті на себе зобов'язання відповідачі, незважаючи на вимоги, не виконували, у зв'язку з чим станом на 21 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 130 732 грн 02 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути на його користь солідарно з відповідачів зазначену заборгованість за кредитом, а також просило поновити строк позовної давності, як пропущений з поважних причин.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 9 червня 2015 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано й ухвалено нове рішення. У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі приватне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначені рішення судів скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі порушили кредитні зобов'язання, проте банк пред'явив позов з пропуском строку позовної давності, про що заявлено відповідачем, а підстав для поновлення цього строку немає.

Скасовуючи рішення суду та відмовляючи в позові з інших правових підстав, апеляційний суд виходив із того, що кредитна заборгованість перед банком у повному обсязі стягнута з відповідачів після виконання виконавчого напису приватного нотаріуса, виданого 3 липня 2006 року, тому кредитні правовідносини між сторонами припинились, а за порушення зобов'язання, пов'язаного з несвоєчасним виконанням виконавчого напису, банк має право на суми, передбачені ст. 625 ЦК України, але таких вимог банком не заявлялось.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 31 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав кредит, а позичальник отримала грошові кошти у розмірі 205 005 грн на строк до 30 серпня 2020 року зі сплатою 1,75 процентів на місяць за користування кредитом. На забезпечення виконання кредитних зобов'язань у цей же день між банком і ОСОБА_4. було укладено договір поруки. Взяті на себе зобов'язання відповідачі, незважаючи на вимоги, не виконували, у зв'язку з чим станом на 21 січня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 130 732 грн 02 коп.

Суд апеляційної інстанції встановив, що 3 липня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис, за яким звернуто стягнення на передану ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Виконавчий напис було виконано і на прилюдних торгах 1 жовтня 2007 року квартира була продана за 279 529 грн 90 коп. Отже, апеляційний суд вважав, що кредитна заборгованість була повністю погашена банку, а за прострочення виконання зобов'язання банк має право на грошові суми, передбачені ст. 625 ЦК України і таких вимог банк не заявляв.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У ч. 1 ст. 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Так, у п. 3.1 кредитного договору зазначено, що за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 1.1 даного договору; у п. 3.4 кредитного договору передбачено, що нарахування банком відсотків здійснюється, починаючи з дати списання коштів до дати повного погашення кредиту.

Відповідно до чч. 1 і 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником чи виконано із простроченням не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та положень ЦК України.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23 вересня 2015 року № 6-1206 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України підлягаєскасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційноїінстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 30 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В.Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик