Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/76/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Надопта А.А.,

при секретарі - Онисько С.С.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Виноградівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 зернулися до суду з позовною заявою до Виноградівської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.

Вимоги позову мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер їхній батько-ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла їхня мати-ОСОБА_4.

Після смерті батька позивачів відкрилася спадщини на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті спадкодавцем заповідального розпорядження залишено не було.

Єдиними спадкоємцями за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає.

Після смерті батьків, позивачі в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємці за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняли, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, позаяк позивачі фактично постійно проживали разом із своїми батьками, здійснила їх поховання, продовжували користуватись та проживати у вказаному спадковому житловому будинку.

Таким чином, з підстав передбачених ст. 549 ЦК України (1963 р.), позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 прийняли спадщину, однак не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спадковий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, який належав їхньому батьку на праві приватної власності, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно, однак дані документи обов'язково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Так, 16.12.2015 року, при зверненні до нотаріуса для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з"явилися, однак подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримують повністю та просять суд такі задоволити.

Відповідач-представник Виноградівської міської ради, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві, відповідачкою позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.174 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер рідний батько-ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла їхня мати-ОСОБА_4.

Після смерті батька позивачів відкрилася спадщини на належне йому за життя майно, в тому числі, на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1.

На випадок своєї смерті спадкодавцем заповідального розпорядження залишено не було.

Єдиними спадкоємцями за законом першої черги до майна померлого у відповідності до ст.529 ЦК України 1963 року є позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Інших спадкоємців, передбачених ст.535 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), немає.

ВССУ в своєму узагальненні судової практики розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року відзначив, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини)…. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Після смерті батьків, позивачі в порядку передбаченому діючим на той час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємці за законом першої черги (ст.529), а також у відповідності до ст.549 зазначеного Кодексу спадщину прийняли, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини, а саме, позаяк позивачі фактично постійно проживали разом із своїми батьками, здійснила їх поховання, продовжували користуватись та проживати у вказаному спадковому житловому будинку.

В названому вище узагальненні ВСС зазначив, що відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності, зокрема, на споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, з підстав передбачених ст. 549 ЦК України (1963 р.), позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 прийняли спадщину, однак не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на спадковий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1, який належав їхньому батьку на праві приватної власності, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, позаяк на момент його побудови існував інший порядок узаконення прав на нерухоме майно, однак дані документи обов'язково необхідно подати нотаріусу для оформлення права на спадщину та видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися д осуду з правилами позовного провадження.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Так, 16.12.2015 року, при зверненні до нотаріуса для видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріусом було відмовлено із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок і реєстрації права власності за спадкодавцем та роз'яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду з посиланням на пункти 4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку вчинення окремих видів нотаріальних дій», затверджених Наказом Мін'юсту "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України"), від 22.02.2012, № 296/5, згідно до яких: -Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку»

Спадковий будинок був побудований у 1966 році, на спеціально відведеній для цієї мети земельній ділянці (копія рішення виконкому Виноградівської міської ради депутатів трудящих від 12.04.1963 року за №118 додається), що, крім іншого, також підтверджується Технічним паспортом, виданим КП «Виноградівське РБТІ» від18.11.2015 року та технічною документацією.

Разом з тим, згідно п.6 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.

Отже, враховуючи, що батько позивачів-ОСОБА_3 згідно діючого на час побудови будинку законодавства набув на нього права власності, беручи до уваги, що спадщину в порядку, визначеному ст.549 ЦК України (1963 року) позивачі прийняли, і на даний час існують перешкоди в отриманні нами в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд прийшов до переконання що у позивачів є всі правові підстави звернутися до суду з позовом про визнання права власності набудинок, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідно до п.37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно, а згідно статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Керуючись до ст.ст. 5, 16, 328, 392, 1220, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270, 1274, 1275 ЦК України, Постанови ПВС № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 58, 124 Конституції України,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканкою АДРЕСА_1, (ІПН НОМЕР_1) право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв.м. в тому числі 24,0 кв. м.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканкою АДРЕСА_1, (ІПН НОМЕР_2) право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв.м. в тому числі 24,0 кв. м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийА. А. Надопта