Ухвала

іменем україни

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Фінансова ініціатива» про стягнення суми банківського вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «Фінансова ініціатива» (далі - ПАТ КБ «Фінансова ініціатива») суму депозиту у розмірі 5 тис. доларів США та відсотки 534,32 доларів США, що разом складає 5 534,32 долари США, відсотки за користування вкладом з 11 листопада 2014 року до 15 січня 2015 року - 103,41 долари США, 3 % річних у зв'язку з простроченням виплат та моральну шкоду, яку оцінив у 5 тис. грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 05 листопада 2013 року між ним та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений договір строкового банківського вкладу «Максимальний», згідно з яким він передав банку на зберігання грошові кошти в розмірі 5 тис. доларів США строком на 1 рік зі сплатою 11 % річних. 10 та 11 листопада 2014 року, тобто після закінчення строку дії договору, він звернувся до відповідача з усною заявою про повернення коштів, однак йому було відмовлено у видачі з посиланням на їх відсутність. 15 листопада 2014 року він направив письмову заяву про видачу коштів до ПАТ КБ «Фінансова ініціатива», а 18 листопада 2014 року звернувся з письмовою заявою про намір забрати вклад і нараховані відсотки, однак письмової відповіді або коштів він не отримав.

Вважаючи дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права як споживача фінансових послуг, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором банківського вкладу від 05 листопада 2013 року у розмірі 5 534,32 доларів США, з яких 5 тис. доларів США - банківський вклад, 534,32 доларів США - проценти за договором банківського вкладу, 63,70 доларів США - 3% річних, 103,41 долари США - проценти за банківськими вкладами з 11 листопада 2014 року до 15 січня 2015 року. У задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові. В іншій частині судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Судом установлено, що 05 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» був укладений договір банківського вкладу, за умовами якого банк прийняв від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 тис. доларів США на депозитний рахунок вкладника № НОМЕР_1 під зобов'язання повернення вкладу до 10 листопада 2014 року та сплатою 11 % річних за користування грошима.

Після закінчення обумовленого договором строку ОСОБА_3 передані банку грошові кошти і проценти не отримав, звернувся до суду з зазначеною вище позовною заявою і просив задовольнити позовні вимоги, вказуючи, що відповідачем не виконуються умови договору.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що банк порушив умови договору про повернення ОСОБА_3 банківського вкладу, чим позбавив позивача права вільно володіти та користуватися належними йому грошовими коштами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні, апеляційний суд виходив з того, що при укладенні договору банківського вкладу позивач погодився на запропонований банком порядок розрахунку, а саме: шляхом перерахування йому грошових коштів на поточний рахунок, з якого кошти він має можливість отримувати за допомогою платіжної картки. Суд зазначив, що ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» відповідно до п. 4.2 договору від 05 листопада 2013 року, укладеного з позивачем, 10 листопада 2014 року зарахувало 5 тис. доларів США на поточний рахунок останнього.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Судом установлено, що відповідно до п. 3.1.4 договору банківського вкладу від 05 листопада 2013 року банк зобов'язався повернути вклад та нараховані проценти на рахунок вкладника, відкритий у банку, на підставі письмової заяви вкладника, підтвердивши повернення вкладу та нарахованих процентів видачею належним чином оформленої квитанції банку та/або виписки з депозитного рахунку.

На момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення строк дії договору, укладеного між сторонами, закінчився, що згідно з положеннями ч. 3 ст. 1060 ЦК України зобов'язує банк видати вкладнику суму вкладу та нараховані проценти (11%) за цим вкладом.

Пунктом 4.1.1 зазначеного договору встановлено, що проценти на вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, що передує даті повернення вкладу, яка зазначена у п. 2 цього договору (10 листопада 2014 року).

Договором не передбачено його автоматичної пролонгації (без додаткового погодження між сторонами) та зміни умов в односторонньому порядку.

Отже, аналіз правових норм та умов договору дає підстави для висновку про те, що відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договором банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цим договором.

Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із ч. 2 ст.1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі №6-1891цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Із матеріалів справи вбачається, що договір банківського вкладу не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, безпідставно не застосував норму ст. 1070 ЦК України та не врахував, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Крім того, відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак ненадання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-140цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів.

Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 листопада 2014 року ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» зарахувало 5 тис. доларів США на поточний рахунок ОСОБА_3

Проценти, встановлені договором, не були нараховані та не були сплачені, що свідчить про невиконання банком грошового зобов'язання.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не з'ясував, чи надана була вкладнику можливість використання згаданих вище коштів.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, не встановив обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик