Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 328/2441/15цГоловуючий у 1-й інстанції Курдюков В.М.
№22-ц/778/302/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Савченко О.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоМоторсГруп» (надалі ТОВ «АвтоМоторсГруп») про визнання договорів фінансового лізингу недійсними, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договори майнового (фінансового) лізингу № № 505025 і 505026 від 25.06.2015 року, укладені між ним та ТОВ «АвтоМоторсГруп», стягнути з ТОВ «АвтоМоторсГруп» на його користь сплачені 109000,00 грн. та у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 25.06.2015 року між сторонами укладені договори майнового лізингу №№ 505025 і 505026.

Перед підписанням договорів за реквізитами, наданими представником відповідача, ним було сплачено по 54000,00 грн. за обома договорами відповідно, а разом 108000,00 грн. на рахунок ТОВ «АвтоМоторсГруп» з призначенням платежу: оплата вартості фінансування згідно договорів №№ 505025 і 505026 від 25.06.2015р.

У розділі договорів 18 «Місцезнаходження, реквізити та підписи сторін» лізингодавцем зазначено Лізингова компанія ТОВ «АМГ», надалі - код ЄДРПОУ, банківські реквізити, адреса та телефон, підпис представника та печатка ТОВ «АМГ». Як вбачається із даних ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, доступ до якого є загальнодоступним на сайті Міністерства юстиції України за кодом , який значиться у договорі та на печатці, якою він завірений, а також за адресою - м. Київ, вул. Івана Мазепи, 3, значиться ТОВ «АвтоМоторсГруп» (ТОВ «АМГ»). Таким чином, відповідачем по справі є саме ТОВ «АвтоМоторсГруп», скорочено ТОВ «АМГ», а не Лізингова компанія ТОВ «АМГ», під виглядом якої відповідач уклав з позивачем договір.

У преамбулі договорів зазначено: «Лізингова компанія ТОВ «АМГ», далі за текстом «Лізингодавець» в особі ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності № 60 від 27 березня 2015 року та ОСОБА_2 (далі за текстом «Лізингоодержувач»), іменовані разом «Сторони» та кожна окремо «Сторона», уклали даний Договір фінансового лізингу (надалі за текстом «Договір») на наступних умовах...».

Отже, договір, який підписано сторонами, є договором фінансового лізингу.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Крім того, п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Отже правовідносини між сторонами договору регулюються також і цим законом. Водночас, відповідно до п.п.3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, відповідач, надаючи зазначений вид послуги, порушив норми ЦК України та законодавства про фінансові послуги, а також права відповідача як споживача, уклавши з ним договір внаслідок нечесної підприємницької практики, що полягає у наступному:

Перш за все, відповідач у договорі зазначив про себе неправдиві відомості, назвавшись лізинговою компанією, що не відповідає дійсності.

По-друге, уклав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину, згідно з ч.2 ст.203, 227 ЦК України та ввів позивача в оману щодо свого права на укладання договору без відповідного дозволу (ліцензії).

Для набуття права на здійснення послуг фінансового лізингу, у т.ч. укладання договорів фінансового лізингу із своїми контрагентами, юридична особа має виконати ряд умов та отримати у Нацкомфінпослуг довідку про взяття її на облік, що по суті є дозвільним документом, який обумовлює правомірність здійснення юридичною особою цієї фінансової послуги.

Натомість у Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (фактично це є реєстр лізингових компаній, на якому зазначено дати надання довідок та рішення Нацкомфінпослуг про внесення їх до реєстру) відомості про внесення до реєстру та видачу довідки ТОВ «АМГ» відсутні.

Таким чином, відповідач здійснює свою діяльність та уклав договори без відповідного дозволу - Довідки Нацкомфінпослуг про взяття на облік юридичної особи, що має право надавати послуги фінансового лізингу.

Водночас, укладання з позивачем договорів за наведених обставин було здійснено внаслідок здійснення ТОВ «АМГ» нечесної підприємницької практики (перелік видів якої не є вичерпним).

Наведені обставини свідчать про незаконність діяльності відповідача, та про порушення прав споживача як відповідача, що передбачені п.5 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення права споживача відповідачем полягає у приховуванні останнім інформації про відсутність у нього довідки, що надає дозвіл для укладення з ним договорів з надання послуг фінансового лізингу та за відсутності законних підстав для укладання таких договорів із споживачами. Якби позивач володів цією інформацією, то не уклав би договори з відповідачем. Зазначене порушення права споживача також визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману.

На виконання договорів позивачем було сплачено на користь відповідача 108000,00 грн. та комісійній збір банку 1000,00 грн., а разом 109000,00 грн., які підлягають поверненню.

Крім того, що позивач поніс витрати при укладенні та виконанні зобов'язань за спірними договорами, він позбавлений можливості користуватися та вільно розпоряджатися своїми коштами внаслідок неправомірних дій відповідача, чим порушується його право власності. Все це призводить його до постійного хвилювання, глибокого обурення і відчуття несправедливості від збагнення того, що його використали обманним шляхом. Від цього він переживає глибокі душевні страждання, які почалися від дня укладання договорів та тривають до теперішнього часу. Спричинену відповідачем моральну шкоду оцінює в розмірі 10000,00 грн.

Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «АвтоМоторсГруп» про визнання договорів фінансового лізингу недійсними, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 96-99) просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким його позовні вимоги до ТОВ «АвтоМоторсГруп» задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання 28 січня 2016 року представник належним чином повідомленого апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с.149) відповідача ТОВ «АвтоМоторсГруп» не зявився, при цьому, відповідач не сповістив апеляційний суд про причини неявки свого представника у дане судове засідання, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання представника відповідача ТОВ «АвтоМоторсГруп» та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю позивача ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача у цій справі, керувався ст.ст.213-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі; відсутності правових підстав для задоволення позову позивача у цій справі у повному обсязі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 25.06.2015 року між ОСОБА_2 та Лізинговою компанією ТОВ «АМГ» в особі ОСОБА_4 укладені договори майнового лізингу № 505025 (а.с.5-19) та №505026 (а.с.22-36).

Відповідно до п.п. 2.1, 3.1 зазначених договорів лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування трактор МТЗ 1025 Беларус, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.

Вартість предмету лізингу за вказаними договорами у кожному окремо становить 270000,00 грн., авансовий платіж розбитий на 12 платежів в сумі 11250,00 грн. кожний і становить 135000,00 грн., який, вартість фінансування (20%) 54000,00 грн., комісія за передачу (3%) 8100,00 грн., що підтверджується додатком №2 до вказаних договорів (а.с.17, 34).

В подальшому, залишкова вартість предмету лізингу в сумі 135000,00 грн., відсотки (8%) та комісія (5%) розбиті на 60 платежів по 3071,66 грн. кожний, що підтверджується додатком №3 до вказаних вище договорів (а.с.18, 35).

В цей же день ОСОБА_2 сплатив вартість фінансування за вказаними договорами в сумі 54000,00 грн. за кожним, що підтверджується квитанціями від 25.06.2015 року (а.с.20, 37).

Послуги з фінансового лізингу регулюються спеціальним законом Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Таким чином, правовідносини з фінансового лізингу регулюються лише Законом України «Про фінансовий лізинг» та ст.ст. 655-697, 712, 759-786, 798-809 ЦК України.

В звязку з вище вказаним, суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивача ОСОБА_2 у цій справі на те, що фінансовий лізинг є фінансовою послугою, яка потребує окремого дозвільного документу, відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Положення про надання фінансових послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 № 21, є безпідставним, адже дія зазначених нормативно-правових актів не розповсюджується на спірні правовідносини.

Позивач ОСОБА_2 просив визнати недійсними вищезазначені договори із відповідачем лише з підстави відсутності у відповідача дозвільного документу на здійснення послуг з фінансового лізингу (первісні позовні вимоги позивача), в звязку з чим, суд першої інстанції правильно вважав, що зазначена вимога позивача у цій справі задоволенню не підлягає.

Вимоги позивача про стягнення коштів та моральної шкоди у цій справі є похідними від вищезазначених первісних позовних вимог позивача у цій справі, тому у разі відмови судом першої інстанції позивачеві у задоволенні первісних позовних вимог позивача у цій справі у повному обсязі, похідні від них також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та фактичних обставин цієї справи, встановлених судом першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену останнім в його позові у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі судом першої інстанції не вирішувалось.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ТОВ «АвтоМоторсГруп» судових витрат, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Крім того, докази понесення ОСОБА_2 будь-яких судових витрат на стадії апеляційного розгляду цієї справи у матеріалах останньої відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 листопада 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_5ОСОБА_6