Справа № 703/2828/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Васильківської Т.В.

секретар судових засідань Палієв В.М.

за участю представника позивача ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Смілянська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю,-

встановив:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, та 25 вересня 2015 року збільшив позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у його власності знаходиться 1/3 частина житлового будинку з відповідною частино надвірних споруд за адресою АДРЕСА_1. Іншими співвласниками зазначеного будинку є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,0674 га, з яких 0,0513 га перебувають у спільній частковій власності власників будинку, та 0,0161 га знаходяться у їх спільній оренді.

Між співвласниками будинку здавна було визначено порядок користування спільною земельною ділянкою, та позивач проходив до своєї ділянки і будинку через земельну ділянку, яка на даний час знаходиться в користуванні відповідача. Даний прохід було можливо здійснювати через хвіртку, що облаштована в паркані який розділяє їх ділянки. Проте, навесні 2015 року, відповідач поруч зі старою огорожею, побудувала нову суцільну огорожу, чим перекрила облаштований прохід та обмежила позивачу доступ до його частини земельної ділянки і будинку.

Просив зобов'язати відповідача знести частину забору, для забезпечення здійснення проходу шириною 2 метри, оскільки у нього є племінниця-інвалід, що пересувається в інвалідному візку, та саме така ширина проходу дозволить їй потрапляти до частини будинку позивача.

В судовому засіданні, представники позивача ОСОБА_11 та адвокат Петренко О.В. позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав, та просили суд зобов'язати відповідача знести частину збудованого нею забору. Щодо заперечення відповідача, зауважили, що спільна заява позивача, ОСОБА_6 та колишнього співвласника ОСОБА_12 про згоду на розподіл земельної ділянки, не є договором такого розподілу, та навіть якщо таку заяву і вважати відповідною угодою, то вона явно суперечить інтересам позивача, а тому не повинна бути врахована судом при постановленні рішення. Також просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на сплату судового збору та оплату юридичних послуг згідно наданого розрахунку.

Відповідач, та її представник адвокат ОСОБА_3, в судовому засіданні позов не визнали, зазначили, що спірну огорожу відповідачем встановлено на межі своєї частини земельної ділянки, та ділянки позивача, що визначена згідно договору розподілу який був визначений попереднім співвласником ОСОБА_12, та іншими співвласниками землі, в тому числі і позивачем. Хвіртку в паркані відповідач не робила, оскільки ОСОБА_12 при продажу їй своєї частини будинку зазначив, що після приватизації землі, співвласники не мають права ходити через їх двір, так як то вже їх особиста земельна ділянка. Вважають, що жодних прав позивача встановленням огорожі не порушено, оскільки вона має доступ до своєї земельної ділянки через прохід, який облаштований по земельній ділянці суміжних землевласників. Крім того, зауважили, що прохід через ділянку відповідача було перекрито позивачу попереднім власником ще шість років тому, шляхом замикання існуючої на старій огорожі хвіртки. Тому вважають, що строк позовної давності у даному спорі слід рахувати саме з моменту перекриття проходу, та вважають його пропущеним, що на їх думку також є підставою для відмови у позовних вимогах.

Третя особа ОСОБА_6, не заперечувала проти задоволення позову. Суду пояснила, що вона є власницею частини будинку по АДРЕСА_1. Іншими співвласниками будинку в рівних частках є позивач та відповідач. За будинком закріплена земельна ділянка, яка частково знаходиться у їх спільній частковій власності із визначенням часток, що відповідають частці у власності на будинок, а частина знаходиться в їх спільній оренді. Ще до приватизації земельної ділянки було визначено порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якої визначено межі кожної частки. Вона користується земельною ділянкою біля своєї частини будинку, яка відокремлена від співвласників. В свою чергу, до частини земельної ділянки, якою користується позивач завжди був доступ через земельну ділянку, якою користується відповідач. Після проведення приватизації, попередній власник ОСОБА_12 почав перешкоджати проходу позивача до своєї частини землі, а саме закривати хвіртку на замок, тому позивач став користуватись проходом, що облаштували суміжні землевласники на своїй земельній ділянці для обслуговування паркану.

Навесні 2015 року, після того, як відповідач придбала 1/3 частину будинку (кв.№1), вона взагалі поставила нову огорожу, якою загородила прохід до будинку позивача. Прохід, яким наразі користується позивач досить вузький. Їй відомий випадок, коли мати позивача, яка проживає в його будинку, захворіла, та потребувала госпіталізації, але лікарі швидкої не змогли її забрати, оскільки не могли пронести через вказаний прохід. Вважає, що дії відповідача обмежують права позивача у користуванні його частиною земельної ділянки, та будинку. Що стосується акту погодження меж, то він був необхідний для їх спільної приватизації землі. На відповідному акті позначали межі земельних ділянок, але земля під будинком залишилась у спільній власності, та на неї видано один спільний державний акт.

Представник третьої особи Смілянської міської ради, у власності якої знаходиться суміжна земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 через яку фактично здійснюється заїзд до частини будинку відповідача, в судове засідання не з'явився, просив справу розглядати без його участі, та проти задоволення позову, і здійснення проїзду і проходу по вказаній земельній ділянці і до частини будинку позивача, - не заперечував.

Представник третьої особи ОСОБА_9 в судове засідання не з'явився, просив справу розглядати без участі третьої особи, у вирішенні спору поклався на розсуд суду.

Треті особи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, тому відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України, судовий розгляд проводився без їх участі.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали суду показання, що проживають неподалік від спірної земельної ділянки, та можуть підтвердити, що порядок користування земельною ділянкою закріпленою за будинком між співвласниками будинку визначений дуже давно. Згідно визначеного порядку користування, ОСОБА_6 має окремий відгороджений від інших співвласників двір, а власник інших двох частин будинку, фактично мали спільний двір, на який заходили зі сторони двору будинку АДРЕСА_2. Потім між їх земельними ділянками з'явилася огорожа, на якій було встановлено хвіртку, для проходу. Ще через деякий час, колишній співвласник будинку почав закривати вказану хвіртку на замок, тому позивач вимушений ходити до своєї частки будинку через земельну ділянку, що належить суміжним з їх ділянкою землевласникам, на якій облаштовано вузенький прохід для обслуговування паркану. Зазначений прохід дуже вузький, та не забезпечує повноцінного доступу до будинку позивача.

Свідок ОСОБА_15 дав суду показання, що в 2010 році, він, як провідний інженер ТОВ «Теодоліт» готував документацію для приватизації земельної ділянки, закріпленої за будинковолодінням АДРЕСА_1. На момент оформлення документації земельна ділянка знаходилась у спільному користуванні власників будинку, та частина землі фактично знаходиться за червоними лініями, тому готувалась технічна документація, згідно якої частина земельної ділянки переходила співвласникам будинку у спільну часткову власність, а частина, що за червоними лініями, - у спільну оренду. Крім того, співвласники замовили виготовлення акту погодження земельної ділянки, яка переходила у їх спільну часткову власність. Він особисто виходив на місце, оглядав земельну ділянку, та встановлював межові знаки. На акті розподілу було відображено межі фактичного землекористування між співвласниками, по існуючим огорожам. Ділянка, що знаходилась у фактичному користуванні ОСОБА_6 була повністю ізольована, та мала окремий вхід, а між ділянками, що знаходились у фактичному користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_12 знаходилась огорожа, на якій встановлено хвіртку. Під'їзд здійснювався до вказаних частин будинку через спільний двір будинку АДРЕСА_2. Вказаний акт було підписано всіма співвласниками будинку, та всі погодились, що межі фактичного користування спільною земельною ділянкою на акті визначено вірно. Будь-які позначки про місце проходів чи то заїздів до кожної з визначених частин земельної ділянки на схемі розподілу не позначені, також не зазначені на вказаній схемі і фактичне знаходження будь-яких хвірток та воріт, оскільки це не передбачено вимогами до виготовлення такої схеми, на ній лише межі фактичного землекористування. Вважає, що сторони, підписавши відповідний акт розподілу, уклали угоду про реальний розподіл земельної ділянки. Чи дотримано при цьому права кожної із сторін ніхто не перевіряв, оскільки це питання домовленостей співвласників. Яким чином, згідно відповідного плану розподілу землі, буде потрапляти на свою ділянку ОСОБА_4, чия земельна ділянка знаходиться посередині, йому не відомо, але фактично його земельна ділянка є ізольованою, та згідно схеми немає жодного доступу до нього.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить сторонам по справі: позивачу ОСОБА_4, третій особі ОСОБА_6 та відповідачу ОСОБА_5, вказаний будинок розділений в натурі і кожному з співвласників належить у ньому окрема квартира, відповідно номер 2, 3 та 1. Вказана обставина не заперечується сторонами, та підтверджується копією договору купівлі-продажу (а.с.4-5); технічних паспортів (а.с.8-14, 66-67, 80-81), довідкою голови квартального комітету (а.с. 23).

Фактично, вказаний будинок із господарськими спорудами знаходиться на земельній ділянці площею 0,0674 га(а.с.110). Рішенням Смілянської міської ради від 9 грудня 2010 року №2-39/VI співвласникам будинку, для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд виділена у спільну часткову приватну власність земельна ділянка площею 0,0513 га. за вказаною адресою на праві спільної часткової власності (ОСОБА_4.(1/3), ОСОБА_6.(1/4) та ОСОБА_12 (1/3)). Вказаний факт об'єктивно підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.6-7), а земельну ділянку площею 0,0161 га, передано їм в спільну оренду, що підтверджується матеріалами технічної документації із землеустрою виготовленими ТОВ «Теодоліт» (а.с.108-126).

Відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою суду від 31 грудня 2014 року у справі №2/703/2323/14, відповідач ОСОБА_5 набула право власності на частину будинку, що належав ОСОБА_12 (а.с.130-131).

Відповідно до ст. 377 ЦК України та ч.1 ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач на законних підставах є власником частини земельної ділянки, що була виділена ОСОБА_12 на тих же умовах, що були встановлені для ОСОБА_12

Загальна площа земельної ділянки, що передана сторонам у власність становить 0,0513 га. Відповідно до часток у праві спільної часткової власності позивач та відповідач мають право на володіння 1/3 частиною земельної ділянки, а третя особа на 1/4 її частину.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як встановлено судом, земельна ділянка знаходиться у спільному володінні, проте сторонами визначені межі в користуванні її співвласників і кожен з них користується тією частиною земельної ділянки, яка прилегла до належної співвласнику частини будинку.

Факт визначення сторонами меж земельних ділянок, які перебувають у фактичному користуванні кожної зі сторін, не заперечується сторонами, та об'єктивно підтверджується спільною заявою ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_12 про надання згоди на розподіл земельної ділянки згідно схеми розподілу (а.с.47-48).

Разом тим, існування такої спільної заяви жодним чином не змінило статусу земельної ділянки, яка відповідно до листа Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 5 листопада 2015 року (а.с. 94) перебуває у спільній частковій власності співвласників будинку АДРЕСА_1.

На підставі ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як зазначено у постанові ВСУ від 03 квітня 2013 року № 6- 12цс13, кожен з співвласників дійсно володіє не часткою майна, а часткою у праві власності на це майно, яка є ідеальною категорією і може стати реальною лише при виділенні зі спільного майна або при його розділі в натурі. Договір про користування майном не поділяє це майно між його співвласниками, а тільки визначає порядок користування цим спільним майном.

Доказів такого розпділу чи то виділення земельної ділянки із спільної часткової власності відповідачем суду не надано.

Зі схеми розподілу (а.с.47-48), вбачається що частина спільної земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні позивача визначена таким чином, що не має жодного варіанту доступу до неї.

В свою чергу, з пояснень представників позивача, та свідків, а також даних фототаблиць (а.с.18), за визначеним попередніми співвласниками порядком користування спільною земельною ділянкою, доступ до належної позивачу частини земельної ділянки здійснювався через хвіртку встановлену на огорожі встановленої на межі із земельною ділянкою, якою на даний час фактично користується відповідач.

Зазначені обставини також підтверджуються і схемою розподілу земельної ділянки виготовленою до її приватизації (а.с.70).

Таким чином, судом достовірно встановлено, що між попередніми співвласниками було визначено такий порядок користування спільною земельною ділянкою, за якого позивач мала доступ до своєї частини землі, та відповідно частини будинку, через земельну ділянку яка на даний час знаходиться у користуванні відповідача.

Проте відповідач, будучи переконаною в тому, що позивач не має права здійснювати прохід по її частині земельної ділянки, керуючись схемою розподілу (а.с.47-48), яку вважає угодою про розподіл земельної ділянки, на межі ділянок встановила суцільну огорожу з металопрфелю заввишки близько 2 метрів, що не заперечується відповідачем, та об'єктивно підтверджується актом (а.с.22) та матеріалами фото таблиць (а.с. 19-21, 151), чим унеможливила прохід між вказаними земельними ділянками, та відповідно доступ позивача до свого майна.

Таким чином судом встановлено, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо порядку користування спільною земельною ділянкою.

На підставі статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини 2 статті 158 ЗК України виключно судом вирішуються спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Вирішуючи даний земельний спір, суд відповідно до положень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1996 р. № 13 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» приймає до уваги фактичне існування угоди про порядок користування земельною ділянкою між співвласниками земельної ділянки по АДРЕСА_1, що знайшла своє відображення у їх спільній заяві про надання дозволу на розподіл земельної ділянки(а.с.47-48).

Разом з тим, відповідно до другої частини вказаного пункту зазначеної постанови Пленуму ВСУ суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам.

А тому, суд враховує той факт, що відповідно до вказаної угоди, позивач фактично позбавлений доступу як до своєї частини земельної ділянки, так і до частини будинку, що знаходиться у його власності, зокрема він вимушений здійснювати прохід через суміжну земельну ділянку по вул.Черкаській, 42, що знаходиться у приватній власності, та доступ через яку може бути у будь-який час правомірно припинено, а тому суд не визнає таку угоду про порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинковолодіння та вирішує даний земельний спір без її врахування.

Крім того, протягом тривалого часу після підписання відповідної заяви(угоди про порядок користування спільною земельною ділянкою) і аж до припинення права власності попереднього співвласника ОСОБА_12 в огорожі між земельними ділянками позивача та ОСОБА_12 продовжувала існувати хвіртка, яка хоча і була зачинена, проте в разі необхідності забезпечувала доступ позивача до свого майна, що об'єктивно вказує на формальність відповідної заяви, та не повну її відповідність дійсному порядку кристування спільною земельною ділянкою сторонами.

Таким чином, судом встановлено, що діями відповідача, яка після набуття права власності на частину будинковолодіння, а відповідно і на частину закріпленої за ним земельної ділянки, між ділянками що фактично перебуває в користуванні позивача та в її користуванні, встановила огорожу, в якій відсутня хвіртка, чим обмежила позивачу доступ до свого приватного майна, тобто порушила його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 391 ЦК України вказує на те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таки чином, позовні вимоги ОСОБА_4 щодо усунення перешкод у користуванні власністю, є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, та факт порушення його права власності доведено в суді, а тому вимога позивача про усунення перешкоду в користуванні власності підлягає задоволенню.

Разом з тим, позивач просить забезпечити йому прохід шириною 2 метри, мотивуючи таку вимогу тим, що у нього є племінниця інвалід, яка пересувається на інвалідному візку, та саме така ширина проходу буде достатньою для можливості її доступу до майна позивача.

Відповідно до матеріалів справи, позивач дійсно має родича, що пересувається у інвалідному візку (71-74), разом з тим відповідно до п.6.1.6 Державних будівельних норм України "Доступність будинків і споруд для маломобільних груп населення" ширина шляху руху при русі крісла-коляски в одному напрямку становить 1,5 м, а тому саме така ширина проходу є обґрунтованою необхідністю у даному випадку.

Заява представника відповідача про застосування строків позовної давності, виходячи із того, що фактично прохід було перекрито попереднім співвласником ОСОБА_12 у 2011 році, не підлягає задоволенню, оскільки паркан, частину якого просить знести позивач, було встановлено саме відповідачем та саме у 2015 році, і дана обставина не заперечується сторонами по справі, а тому строк позовної давності, слід розраховувати саме з моменту побудови паркану, яким безпосередньо позивачу здійснюється перешкода у користуванні власністю.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені та підтвердженні квитанціями судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. (а.с.1) а також витрати на оплату правової допомоги, що підтверджені квитанцією (а.с. 187) та обґрунтовані розрахунком (а.с.188)в сумі 2500 грн..

Керуючись ст. 10, 59, 60, 88, 209, 213, 215, 218 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди для ОСОБА_4 в користуванні ним своєю часткою будинку АДРЕСА_1, з надвірними спорудами та прилеглою земельною ділянкою - шляхом знесення частини огорож з металопрофілю висотою 2 м встановлених ОСОБА_5 між земельними ділянками, що знаходяться у фактичному користуванні власників квартир № 1 та №2 будинку АДРЕСА_1, а саме демонтажу секцій огорож із забезпеченням здійснення проходу шириною 1,5 м.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати на сплату судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. та на правову допомогу в сумі 2500 грн. а всього 2743 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Смілянський міськрайсуд шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване..

Повний текст рішення виготовлено 26 січня 2016 року.

Головуючий Т.В. Васильківська