Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.16 року Лисичанський міський суд Луганської області

в складі: головуючого судді Чернобривко Л.Б.

при секретарі Дьоміновій О.М.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право на користування жилим приміщенням та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у житлове приміщення,

в с т а н о в и в :

позивачка ОСОБА_1 звернулась до Лисичанського міського суду із позовом до ОСОБА_2, в якому просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_2 В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 04.10.2007 року , зареєстрованого Лисичанською державною нотаріальною конторою в реєстрі № 3-2128, належить жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2. Право власності на вказаний жилий будинок зареєстровано в Лисичанському комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації 26.10.2007 року , реєстраційний номер 19277425. Крім неї в будинку зареєстровані ОСОБА_2 , відповідач по справі та її син ОСОБА_4, 1979 року народження. Після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 у вересні 2014 року, відповідач добровільно виселився з будинку і поселився за своїм новим місцем мешкання АДРЕСА_3. З того часу з відповідачем не проживають однією сім»єю, відповідач не приймає участь в утримання та ремонті житла, в оплаті комунальних послуг. Вона пропонувала відповідачу добровільно виписатись з будинку для оформлення субсидії , але він відмовляється це зробити. Оскільки відповідач не проживає у будинку більше року, просила визнати його таким, що втратив право користування будинком та стягнути судові витрати.

У зустрічний позовні заяві відповідач-позивач ОСОБА_2 просить його вселити в будинок АДРЕСА_2, посилаючись на те, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , остання просила у разі його смерті, не залишати її без житла, пообіцявши доглядати за ним, а він повинен відмовитись на її користь від будинку. Через деякий час з позовної заяви позивачки він дізнався, що вона просить визнати його втративши право користування будинком АДРЕСА_2, тобто на будинок, який належав йому, як спадкоємцю на підставі свідоцтва про право на спадщину, видного 15.08.2007 року Лисичанською державною нотаріальною конторою, реєстр № 3-157,який був ним подарований позивачці по справі. Позивач-відповідач ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у користуванні будинком, який був майном його батьків. Іншого житла він не має. Тому просить визнати за ним право користування будинком та вселити його в будинок АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 підтримала свій позов та просила його задовольнити. Зустрічний позов не визнала та просила у його задоволені відмовити. У своїх поясненнях посилалась на те, що будинок АДРЕСА_2 дійсно належав відповідачу. 04.10.2007 року він оформив договір дарування будинку на неї. В будинку прописані вона, її син ОСОБА_4 з березня 2015 року та відповідач ОСОБА_1. З вересня 2014 року відповідач пішов до іншої жінки, де проживає за адресою АДРЕСА_3. В будинку залишись його особисті речі. В будинку вона замки не міняла, але перешкоджає проживанню відповідача в будинку, бо він її б»є і уходить з дому. Він мав змогу прийти в будинок, колі її немає вдома, вселитися, але він цього не робить. Разом з дільничним відповідач приїздив до сусідки, щоб забрати свої речі. Відповідач не проживає в будинку більше року, тому вона вважає, що він втратив право користування житлом, не платить за комунальні послуги: за світ, воду, землю. З зустрічним позовом відповідача вона не погоджується, бо він проживає з іншою жінкою, возив вугілля на АДРЕСА_3. Раніше вона проживала с. Білогорівка, там був батьківський будинок, потім в гуртожитку АДРЕСА_1, коли працювала в заводі ЗБВ, звідки виписалась після укладення шлюбу з відповідачем. Вона в теперішній час бажає виїхати на заробітки за межі України і їй терміново потрібно продати спірний будинок . Тому просить задовольнити свої позовні вимоги. Доповнила, що вона дзвонила відповідачу, пропонувала або повернутися, або забрати свої речі з будинку, бо він проживає з іншою жінкою.

У судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_2 позов про визнання його таким, що втратив право користування житлом не визнав, свій позові про визнання за ним права користування будинком та вселення просив задовольнити. Посилався на те, що будинок АДРЕСА_2 належав йому на підставі свідоцтва про спадщину, це будинок де проживали його батьки та він. До цього він зустрічався з ОСОБА_5, яка після сварки залишила його та поїхала. Він просив її повернутися, обіцяв переписати на неї будинок і вона повернулась. Після оформлення на ОСОБА_1 будинку, вона почала вчиняти сварки, викликала міліцію. Тому із-за сварок йому прийшлось залишити будинок. Він знімав квартири на вул. Балашова, недалеко він свого будинку, приглядав, що його не розрушили. З серпня 2015 року він проживає за адресою АДРЕСА_3 у ОСОБА_6, проживає в літній кухні, а Панасюк із своїми сином та онукою проживають у будинку. Іншого житла, крім свого будинку, який дістався йому від батьків не має. Ключа від будинку АДРЕСА_2 він не має, та не знає, чи віддасть їх позивачка. За комунальні послуги він не платить , бо про це не просила позивачка. Дійсно він вугілля повіз за адресою, де мешкає в цей час на АДРЕСА_3, бо він там проживає в теперішній час, потрібно обігрівати приміщення. Хоче повернути будинок батьків та вселитися в нього.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що зі сторонами по справі вони сусіди. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частко сварилися, він бив позивачу, це вона бачила особисто. Він подарував їй будинок і через це виникла ненависть. Він говорив їй, що не можете терпіти позивачку, двічі на рік уходив з дому, жив по квартирах. Жив у неї на квартирі. У вересні 2014 року відповідача побив ОСОБА_1, взяв машину та поїхав. Просив, щоб ОСОБА_1 повернула йому його речі. Позивачка підготувала його речі, але він приїхав не додому, а до неї разом з дільничним за речами. Тоді вона пішла в будинок, взяла його речі і віддала йому. Потім відповідача просив передати позивачці, щоб віддала йому інші речі та дрель. Це було у вересні 2014 року. З цього часу він в будинку не проживав, не приходив. Чи міг він відкрити замок на будинку , їй невідомо. Де він був весь цей час їй невідомо. Вона особисто дзвонила йому , щоб він повернувся до позивачки. Його речі вона забрала з будинку де жили ОСОБА_1, бо їх вже приготувала позивачка, щоб віддати відповідачу.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що відповідач по справі ОСОБА_2 проживає по вул. Дібровка з народження. В цьому будинку жили його батьки. ОСОБА_1 прийшла в цей будинок не дужа давно. Відповідач отримує регрес, пенсію, поставив в будинку вікна, забор . ОСОБА_1 підговорила відповідача зробити на неї договір

дарування, а тепер віддала йому його речі, не пускає його в будинок, і він проживає на різних квартирах, на вул. Курганній, номер будинку вона не знає. Яким чином вона перешкоджає йому проживати в будинку вона не знає. При передачі його речей вона не була присутня, але коли зустріла його на вулиці, відповідач показав їй мішок, в якому знаходились старі речі. В будинку він не проживає біля трьох місяців. При додатковому поясненні, зазначила, що відповідач менше 6 місяців не проживає в будинку.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що до неї у вересні 2015 звернувся відповідач ОСОБА_2, який попросився у неї пожити на квартирі на 6 місяців. Вона дозволила йому проживати в літній кухні, вона із сім»єю проживає в будинку. Від сусідів їй відомо, що ОСОБА_1 вигнала ОСОБА_2 з хати, тому він і звернувся до неї, щоб пожити деякий час. Знає відповідача біля 40 років. ЇЇ будинок знаходиться від будинку де проживав відповідач на третій вулиці. У своєму будинку ОСОБА_2 не проживає менше 6 місяців, але не рік. Проживати в літній кухні вона дозволила ОСОБА_2 до кінця лютого 2016 року, бо приїздять її дочка із чоловіком. Разом, як чоловік та дружина з ОСОБА_2, вони не живуть.

Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що первинний позов про визнання таким, що втратив право на користування житлом не підлягає задоволенню, зустрічний позов про визнання права користування житлом та вселення підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо поданих доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

До членів сім»ї власника будинку ( квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їх діти і батьки, в також інші особи.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується , розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 - 25.09.2007 року ( а.с.4).

Із копії договору дарування від 04.10.2007 року , посвідченого Аббасовим Е.І., державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_10 укладений договір про таке: ОСОБА_2 зобов»язується передати безоплатно у власність , а ОСОБА_1 приймає як дарунок житловий будинок АДРЕСА_2 Будинок належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 15.08.2007 року Лисичанською ДНК, за реєстром № 301578 та зареєстрованого у Лисичанському комунальному підприємстві бюро технічної інвентаризації за реєстраційним номером № 2528 в книзі № 6.( а.с.6). Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 на час розгляду справи є власником будинку на підставі договору дарування від 04.10.2007 року, а тому має законне право володіти, розпоряджатися та користуватися цим будинком на власний розсуд.

Однак встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 05 вересня 2005 року по 29.10.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі ( а.с.53).

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім»ї власника жилого будинку (квартири) , які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку( квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина( чоловік) власника квартири,їх діти і батьки, а також інші особи.

ОСОБА_2 був зареєстрованим в цьому будинку ще з 13.02.1992 року ( а.с.35), бо був саме власником цього будинку до моменту оформлення будинку на підставі договору дарування на ОСОБА_1, продовжував проживати в цьому будинку, а тому в установленому законом порядку , набув права користування ним.

29.10 2015 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Лисичанського міського суду ( а.с.53) Припинення сімейних відносин із власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім»ї права користування займаним приміщенням. Особа, яка вселилась в будинок( квартиру) , не може бути позбавлена прав на користування цим житлом після припинення сімейних відносин із власником будинку ( квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності. За таких обставин, суд вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання за ним право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_2 Луганської області та вселення в спірний будинок підлягають задоволенню.

Що стосується первинного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втративши право користування житлом, суд вважає таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2. саме з вересня 2014 року не проживає у будинку. У судовому засіданні позивачка не заперечувала, що в будинку знаходяться особисті речі відповідача. Вона чиніть йому перешкоди у проживанні в будинку із-за сварок та бійок. Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердила, що у вересні 2015 року між нею та ОСОБА_2 був укладений усний договір про проживання за адресою АДРЕСА_3 до кінця лютого 2016 року. Іншого житла відповідач не має. Прописаний за адресою АДРЕСА_2. За цією адресою зареєстрований у лікарні (а.с.37), є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році( а.с.38). Виходячи з наведеного, суд вважає, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі ст.ст. 319 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ч.2 ст. 64 СК України, керуючись ст.ст. 10, 11,60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право на користування жилим приміщенням відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у житлове приміщення задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право користування житловим будинком АДРЕСА_2.

Вселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в житловий будинок АДРЕСА_2

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисичанський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.Б.Чернобривко