У х в а л а

іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2015 року,

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договорами позики від 19 лютого 2013 року та від 26 липня 2013 року у розмірі 13 тис. доларів США, 158 227 грн 69 коп. штрафних санкцій, а саме: 87 345 грн 22 коп. - проценти за користування чужими коштами, 49 330 грн 32 коп. - інфляційні втрати, та 2 155 215 грн - 3% річних від простроченої суми.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 10 травня 2012 року відповідач позичив у нього гроші у сумі 17 тис. доларів США, про що написав відповідну розписку. 19 лютого 2013 року відповідач повернув йому 4 тис. доларів США та повторно дав розписку на суму 10 тис. доларів США та 3 тис. доларів США. Вказував, що він звертався з вимогою про повернення коштів, проте ОСОБА_2 відмовив йому. Зазначав, що 7 серпня 2014 року він звернувся у Червоноградське Міське відділення Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з заявою про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань по факту шахрайства. У ході досудового розслідування даного кримінального провадження відповідач підтвердив факт того, що він позичив гроші у сумі 13 тис. доларів США. Однак добровільно борг відповідач не повертає.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 19 лютого 2013 року та 26 липня 2013 року у розмірі 13 тис. доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу, а також 63 546 грн 25 коп. процентів за користування чужими коштами та 14 088 грн 35 коп. 3 % річних від простроченої суми.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики, а тому з нього підлягає стягненню на користь позивача заборгованість, проценти та 3% річних.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Судами установлено, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 13 тис. доларів США і зобов'язався повернути отримані суми у визначений термін, що підтверджується складеними відповідачем розписками від 19 лютого 2013 року та від 26 липня 2013 року.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закони України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вищевказаного не врахував та стягнув з ОСОБА_2 суму заборгованості за договорами позики від 19 лютого 2013 року та 26 липня 2013 року у розмірі 13 тис. доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Тобто фактично спір суд не вирішив, стягнув кошти в іноземній валюті, а зобов'язання у подальшому конвертувати суму в національну валюту є таким, що рішення суду ухвалено під умовою, яке зумовить новий спір, і є нечітким і незрозумілим.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального права уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду без змін.

Таким чином судами попередніх інстанцій були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 29 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 3 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик