УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху» про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 1 червня 1991 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, у період якого у них народилася донька - ОСОБА_6 3 червня 1997 року вони розірвали шлюб, однак після цього продовжували проживати однією сім'єю та 26 травня 1999 року знову офіційно зареєстрували шлюб, у якому перебувають до цього часу. За час шлюбу за спільні кошти ними було придбано нежитлове приміщення площею 304,7 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке було зареєстроване за ОСОБА_4, станки та обладнання, які були установлені в зазначеному нежитловому приміщенні. 27 грудня 2011 року ними було придбано земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, яка розташована по АДРЕСА_1. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку був виданий також на ім'я ОСОБА_4 На даній земельній ділянці було побудовано гараж розміром 36,20х9,20 кв.м та житлова двоповерхова будівля розміром 9,05х6,40 кв.м. Крім того, на підставі рішення виконкому Охтирської міської Ради народних депутатів від 16 грудня 1998 року ОСОБА_4 була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,032 га по АДРЕСА_2, на якій за спільні кошти був побудований гараж розміром 7,30х4,65 кв.м. 17 лютого 2009 року ними був придбаний автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску, який також було зареєстровано на відповідача. 22 жовтня 2013 року ОСОБА_4 без її згоди продав зазначений автомобіль ОСОБА_5 З урахуванням викладеного позивач просила суд встановити факт спільного сімейного проживання її та ОСОБА_4 в період з 4 червня 1997 року по 25 травня 1999 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску, нежитлове приміщення площею 304,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,032 га та цегляний гараж, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; гараж розміром 36,20х9,20 кв.м та житлову двоповерхову будівлю розміром 0,05х6,40 кв.м; фугувально-циркулярний станок, розділ очний (обрізний) станок, станок комбінований, точило, стрічкову пилораму, зварювальний апарат та різак, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску, укладений 22 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оформлений довідкою-рахунком.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 4 червня 1997 року по 25 травня 1999 року. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску, укладений 22 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оформлений довідкою-рахунком, виданої ТОВ «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху». Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 гараж, розташований по АДРЕСА_2; нежитлове приміщення - гараж літ. «А», площею 304,7 кв.м, розташований по АДРЕСА_1; земельну ділянку, площею 0,1059 га, розташовану по АДРЕСА_1; автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску; фугувально-циркулярний станок; розділочний (обрізний) станок; станок комбінований; точило, стрічкову пилораму; зварювальний апарат; різак. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 1 червня 1991 року зареєстрували шлюб, який був розірваний 3 червня 1997 року.

26 травня 1999 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знову зареєстрували шлюб.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судами, що 11 січня 1999 року ОСОБА_4 на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради народних депутатів від 12 грудня 1998 року була передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0032 га в межах згідно з планом для індивідуального гаражного будівництва, яка розташована в АДРЕСА_2.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 67 ЗК України від 15 березня 1991 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) та Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» кожен громадянин України має право скористатися своїм особистим правом на безоплатне отримання земельних ділянок у власність.

Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян.

Виходячи з норм земельного законодавства, право на приватизацію є особистим правом окремого громадянина і реалізується ним самостійно, відповідно земля, отримана в результаті реалізації такого права, є особистою приватною власністю такого громадянина, що скористався своїм правом.

Так, відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання спільним сумісним майном земельну ділянку по АДРЕСА_2, суди обґрунтовано виходили із того, що земельна ділянка, яка 12 грудня 1998 року одержана ОСОБА_4 є його особистою приватною власністю, та не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя.

Судами також установлено, що в період зареєстрованого шлюбу було придбано наступне майно:

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 11 листопада 2003 року, укладеного між МПП «СААК» та ОСОБА_4, останній придбав нежитлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1, а саме, цегляну будівлю гаража літ. «А» площею 304,7 кв.м.

З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2011 року вбачається, що Охтирська міська рада передала у власність ОСОБА_4, а останній прийняв за плату земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, цільове призначення якої - для громадського призначення (розміщення та обслуговування гаража), що розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_4 був виданий державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку.

Судами також установлено, що за адресою: АДРЕСА_1, знаходяться фугувально-циркулярний станок, розділ очний (обрізний) станок, станок комбінований, точило, стрічкова пилорама, зварювальний апарат, різак, які були придбані протягом 2007-2008 років.

Крім того, зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що з 17 лютого 2009 року за ОСОБА_4 зареєстровано автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Зазначеній положення містяться й у ст. 60 СК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Так, заперечуючи проти позову ОСОБА_4 указував на те, що вищевказане майно, а саме, гараж літ. «А» площею 304,7 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1; земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1059 га, цільове призначення якої - для громадського призначення (розміщення та обслуговування гаража), що розташована за адресою: АДРЕСА_1; фугувально-циркулярний станок, розділ очний (обрізний) станок, станок комбінований, точило, стрічкова пилорама, зварювальний апарат, різак; автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску придбано за його особисті кошти для здійснення підприємницької діяльності, та є його особистим майном.

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналогічні норми, містяться й КпШС України діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього. У той же час будь-яких доказів з цього приводу ОСОБА_4 не надав.

Таким чином, ураховуючи, що автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску, гараж, земельна ділянка та обладнання, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 були придбані сторонами під час зареєстрованого шлюбу, відповідач не довів, що зазначене майно належить йому на праві особистої власності, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що вищезазначене майно є спільним сумісним майном подружжя.

Судами також установлено, що 22 жовтня 2013 року ОСОБА_4 продав автомобіль марки «Mitsubishi Outlender 2.0», 2008 року випуску своїй матері - ОСОБА_5, що підтверджується довідкою-рахунком.

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до вимог чч. 2, 3 цієї статті при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Суди, встановивши, що за час спільного проживання подружжя придбало спірний автомобіль, який було відчужено ОСОБА_4 без письмової згоди позивача на укладення договору купівлі-продажу, виходили із того, що вказаний договір був укладений ОСОБА_4 без додержання вимог ст. 65 СК України, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Також ОСОБА_3 просила визнати спільним сумісним майном подружжя домоволодіння АДРЕСА_1 вбачається, що на території за зазначеною адресою побудований житловий будинок, позначений в технічній документації літ. А2ж, який є об'єктом самочинного будівництва. Житловий будинок, як об'єкт самочинного будівництва, внесений до технічної документації 30 травня 2012 року.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна). Оскільки до виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва, то положеннями ст. 331 ЦК України не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Суди дійшли правильного висновку про те, що спірний будинок збудований сторонами за час шлюбу, тому він може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя, при цьому подружжя є власниками лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі будівництва, проте такий позов у відповідності із ст. 11 ЦПК України останньою до суди не пред'явлено.

За таких підстав, судові рішення в зазначеній частині ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування у цій частині немає.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи звертаючись до суду з даним позовом, позивач в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем з 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого з 4 червня 1997 року по 25 травня 1999 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували спільну сумісну власність, повторно шлюб зареєстровано між ними у травні 1999 року.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем доведено, що сторони після розірвання першого шлюбу до укладення повторного шлюбу, тобто у період з 4 червня 1997 року по 25 травня 999 року, проживали однією сім'єю;

Проте повністю з такими висновками судів в зазначеній частині погодитись не можна.

Суди, розглядаючи справу, правильно виходили з того, що спірні правові відносини виникли між сторонами у справі до набрання чинності новим СК України, тому підлягають застосуванню норми КпШС України.

КпШС України не містив положень щодо проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з визнанням майна, набутого ними за час спільного проживання їх спільною сумісною власністю.

Лише з 1 січня 2004 року, з набранням чинності нового СК України, нормою ст. 74 СК України було передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 СК України.

Суди не звернули належної уваги на зміст вказаних норм матеріального права та помилково, посилаючись на п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», яка визначає режим спільної сумісної власності, встановили факт спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 4 червня 1997 року по 25 травня 1999 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 12 червня 1998 року № 16 (у редакції, що була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону «Про власність», відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1999 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 29, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону «Про власність», ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, якщо укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що суди не визначилися з правовими нормами, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Судами установлено, що на земельній ділянці за адресою: в АДРЕСА_2 в період коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі) було розпочато будівництво гаражу, що підтверджується матеріалами інвентарної справи на зазначений гараж, який позивач просить визнати спільним сумісним майном подружжя.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач мала надати суду належні та допустимі докази про її участь у набутті спірного гаражу, оскільки сам по собі факт проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу не є таким доказом.

Суди не встановили в повному обсязі обставини справи щодо участі позивача у набутті спірного гаража (внесення власних грошових коштів).

У свою чергу, відповідач надав суду нотаріально посвідчений договір дарування грошей від 23 лютого 1999 року, відповідно до умов якого ОСОБА_5 (мати відповідача) подарувала ОСОБА_4 10 тис. грн для будівництва гаражу, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС України).

Однак, у порушення вимог закону суди не перевірили доводів ОСОБА_4 стосовно належності спірного гаража йому на праві особистої приватної власності, не надали оцінки у відповідності із ст. 212 ЦПК України нотаріально посвідченому договору дарування грошей, який містить цільове призначення, а саме, для будівництва гаражу, що знаходиться в АДРЕСА_2.

Посилання суду на те, що спірний гараж було зареєстровано в органах БТІ після укладення між сторонами повторного шлюбу, а тому зазначена нерухомість є спільним сумісним майном подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3 з огляду на вищезазначені положення закону мала довести належними доказами свою участь у його будівництві.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ТОВ «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху» про встановлення факту спільного проживання, визнання гаражу, що знаходиться в АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 вересня 2015 року в частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Сумський обласний діагностичний центр безпеки дорожнього руху» про встановлення факту спільного проживання та визнання гаражу, що знаходиться в АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська