Справа № 209/2464/16-ц
Провадження № 2/209/1279/16
"22" липня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Решетник Т.О.,
за участю секретаря Петропольської М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради про дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить: надати їй, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України та в'їзд до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди Європейського союзу у супроводі матері неповнолітньої дитини громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та письмового клопотання її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення дитиною 16 років, а саме до 31.10.2018 року.
На обґрунтування позову зазначила, що вона з 2002 року по 2010 рік перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у фактично шлюбних відносинах. 31 жовтня 2003 року в них народилася дочка ОСОБА_2. У жовтні 2010 року відповідач залишив сімю, і позивач залишилася одна з двома дітьми: сином від попереднього шлюбу та донькою ОСОБА_2. З червня 2011 року позивач працює та мешкає на території Російської Федерації. Разом із нею мешкають її діти, ходять до школи на території Російської Федерації. З батьком дитини ОСОБА_2 ОСОБА_2, до відїзду позивачки до Російської Федерації була домовленість про надання дозволу на виїзд за межі України доньки у супроводі матері, про що в неї є оригінал дозволу. У червні місяці позивач з дітьми приїхала до м. Дніпродзержинськ відвідати рідних, але станом на 11 липня 2016 року їй не вдалося в черговий раз знайти батька доньки, відповідача ОСОБА_2 для підписання дозволу на виїзд доньки у серпні 2016 року для навчання на території Російської Федерації. На її неодноразові звернення до матері відповідача, чіткої інформації щодо місця знаходження відповідача вона не отримала, знайти відповідача їй не вдалося. В звязку з тим, що місце знаходження відповідача їй не відоме, а навчання доньки почнеться з 01 вересня 2016 року, для чого потрібно перетнути кордон України лише за наявності нотаріально посвідченого клопотання батька дитини, вона вимушена звернутись до суду за захистом прав дитини, оскільки неможливість отримати дозвіл від відповідача позбавляє дитину права на навчання, відпочинок та оздоровлення за межами України.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, заявила клопотання про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутністю не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову та будь-яких доказів на їх підтвердження.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Адміністрації Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не зявився, письмово просили провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги повністю підтримують.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з чим суд, з урахуванням згоди представника позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони з 2002 року по 2010 рік перебували у фактично шлюбних відносинах. 31 жовтня 2003 року в них народилася дочка ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 7).
У жовтні 2010 року відповідач залишив сімю, і позивач залишилася з одна з двома дітьми, сином від попереднього шлюбу та донькою ОСОБА_2. З червня 2011 року позивач працює та мешкає на території Російської Федерації. Разом із нею мешкають її діти, ходять до школи на території Російської Федерації, що підтверджується довідкою з місця навчання, копією страхового свідоцтва (а.с.11,12).
З матеріалів справи вбачається, що у 2011 році з батьком дитини ОСОБА_2 ОСОБА_2, до відїзду позивачки до Російської Федерації була домовленість про надання дозволу на виїзд за межі України доньки у супроводі матері з 10.03.2011 р. по 31.12.2013 р., про що свідчить оригінал нотаріально завіреної заяви про дозвіл виїзду дитини у супроводі матері за кордон (а.с.5).
У червні місяці позивач з дітьми приїхала до м. Дніпродзержинськ відвідати рідних. Станом на 11 липня 2016 року їй не вдалося знайти батька доньки, відповідача ОСОБА_2 для підписання дозволу на виїзд доньки у серпні 2016 року для відпочинку та подальшого навчання.
Для гармонійного розвитку дочки ОСОБА_4, її духовного виховання та розширення кругозору позивачка має намір тимчасово до досягнення дитиною 16 років, тобто до 31 жовтня 2018 року, виїздити разом із дочкою за межі України до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди Європейського союзу, для чого неповнолітній ОСОБА_2 необхідно перетинати кордон держави Україна.
Оформлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон можливо лише на підставі нотаріально посвідченого клопотання батьків дитини, тобто позивачки та відповідача.
Як зазначила ОСОБА_1 в позові, їй невідомо місце реєстрації та місце проживання батька дитини, і тому вона не має можливості отримати від відповідача нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дочки ОСОБА_2 за межі України.
Через неможливість отримати від відповідача дозвіл на тимчасовий виїзд його дочки ОСОБА_2 за межі України, порушуються права дитини, які підлягають захисту в судовому порядку.
Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).
Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що батько дитини ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, суд приходить до переконання, що є законні підстави для задоволення позовних вимог та надання ОСОБА_1 дозволу на виїзд за межі України та в'їзд до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди Європейського союзу у супроводі матері неповнолітньої дитини громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та письмового клопотання її батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, до досягнення дитиною 16 років, а саме до 31 жовтня 2018 року.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 224-226, 232 ЦПК України, суд, -
ОСОБА_5 Володимирівни до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Адміністрації Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради про дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька задовольнити.
ОСОБА_6 Володимирівні, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України та в'їзд до Росії, Туреччини, Єгипту, країн Шенгенської угоди Європейського союзу у супроводі матері неповнолітньої дитини громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди та письмового клопотання її батька ОСОБА_2, 11 лютого1980 року народження, до досягнення дитиною 16 років, а саме до 31 жовтня 2018 року.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.ст. 223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська.
Суддя Т.О. Решетник