У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом кредитної спілки «Альянс» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою кредитної спілки «Альянс» на рішення апеляційного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року КС «Альянс» звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 серпня 2011 року між нею і членом кредитної спілки ОСОБА_6 було укладено договір кредиту №33-Ш, згідно якого кредитна спілка надала останньому кредит в сумі 15 тис. грн. строком на 36 місяців, з 29 серпня 2011 року по 29 серпня 2014 року. У забезпечення виконання боргових зобов'язання, між КС «Альянс» і ОСОБА_11 було укладено договір поруки №57-Ш від 29 серпня 2011 року, між КС «Альянс» та ОСОБА_9 було укладено договір поруки №58-Ш, між КС «Альянс» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №59-Ш від 29 серпня 2011 року, між КС «Альянс» та ОСОБА_10 було укладено договір поруки №60-Ш від 29 серпня 2011 року. Відповідно до п. 2.2 договорів поруки, поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед КС «Альянс».

Посилаючись на те, що відповідачі порушили умови договірних зобов'язань, відмовившись в односторонньому порядку від їх належного виконання, у зв'язку із чим утворилась кредитна заборгованість, яка станом на 10 вересня 2014 року складає 38 586 грн 93 коп., позивач просив суд задовольнити позов та стягнути указану суму заборгованості солідарно з відповідачів.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь кредитної спілки «Альянс» заборгованість за договором кредиту № 33-Ш від 29 серпня 2011 року у розмірі 38 586 грн 93 коп.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року скасовано рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2015 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі КС «Альянс», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 29 серпня 2011 року між КС «Альянс» і членом кредитної спілки ОСОБА_6 було укладено договір кредиту №33-Ш, згідно якого кредитна спілка надала останньому кредит в сумі 15 тис. грн. строком на 36 місяців, з 29 серпня 2011 року по 29 серпня 2014 року.

У забезпечення виконання боргових зобов'язань між КС «Альянс» і ОСОБА_8 було укладено договір поруки №57-Ш від 29 серпня 2011 року, між КС «Альянс» та ОСОБА_9 було укладено договір поруки №58-Ш, між КС «Альянс» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки №59-Ш від 29 серпня 2011 року, між КС «Альянс» та ОСОБА_10 було укладено договір поруки №60-Ш від 29 серпня 2011 року. Відповідно до п. 2.2 договорівпоруки, поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед КС «Альянс».

Згідно розрахунку кредитної заборгованості, сума заборгованості ОСОБА_6 станом на 10 вересня 2014 року складає 38 586 грн 93 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував належним чином умови кредитного договору, у зв'язку із чим утворилась кредитна заборгованість, яка складає 38 586 грн 93 коп. і підлягає стягненню солідарно з відповідачів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 415 від 07 липня 2011 року схвалено рішення члена указаної комісії - в.о. директора департаменту тимчасового адміністрування фінансово-кредитних установ № 76-КС від 25 червня 2011 року про виключення інформації про КС «Альянс» з Державного реєстру фінансових установ та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки з 07 липня 2011 року КС «Альянс» не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і станом на момент укладення спірного договору кредиту №33-Ш позивач не міг надавати відповідні фінансові послуги, у зв'язку із чим має право вимагати від ОСОБА_6 виключно суму наданого кредиту без відповідних відсотків та інших платежів, передбачених договором, а відповідачі, частково виконуючи боргові зобов'язання, сплатили на користь КС «Альянс» 17 440 грн, що перевищує суму, яку має право вимагати позивач, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Проте, з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року, який набрав чинності 23 серпня 2001 року, встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії та регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та наданням фінансових послуг споживачам.

В Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що його метою є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

У частинах 1, 2 ст. 2 указаного Закону, які визначають сферу його дії, вказано, що він регулює відносини, що виникають між учасниками ринків фінансових послуг під час здійснення операцій з надання фінансових послуг.

Фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності.

У п. 7 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» наведено вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це - учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг. При цьому Закон розповсюджує свою дію не на усі юридичні особи, а лише на ті, які є професійними учасниками ринку фінансових послуг.

В ч. 4 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Визначення фінансової послуги наведено у п. 5 ч. 1 ст. 1 указаного Закону як операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Перелік видів фінансових послуг міститься у ст. 4 цього Закону, до яких, зокрема, належать надання коштів у позику та надання поручительства.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що сфера дії Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: по-перше, юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

З 07 липня 2011 року КС «Альянс» не є фінансовою установою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до суб'єктів підприємницької діяльності, які відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень цього Закону до спірних правовідносин.

У свою чергу поняття «фінансова послуга» не пов'язане лише із фінансовими установами.

Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Якщо Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між юридичними та фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553 -559, 1046 - 1053 ).

Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Таким чином, слід дійти висновку, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахував, що правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані зокрема ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у позові.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, у даній справі необхідно врахувати наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином та відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У даній справі встановлено, що зобов'язання забезпечувалося кількома поручителями, які надали поруку за окремими самостійними договорами поруки. У такому випадку останні не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору.

Ураховуючи викладене, а також те, що ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не встановлена солідарна відповідальність поручителів, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України відсутні.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-35цс15 від 11 березня 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу кредитної спілки «Альянс» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 10 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик