Номер провадження: 22-ц/785/1438/16
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Станкевича В. А.

при секретарі Желєзнові В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29. 09. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:

02. 03. 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з проханням стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100000 доларів США, що становить 2776312 грн.

Зокрема, в обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 08. 02. 2010 р. ОСОБА_3 отримав від нього грошові кошти в якості позики в розмірі 100000 доларів США для придбання АДРЕСА_1, що підтверджується розпискою власноручно написаною ОСОБА_3, і ця квартира була придбана відповідачами-подружжям, але незважаючи на вимогу від 13. 01. 2015 р. відповідачі кошти не повернули.

Вказав, що ця квартира визнана судами спільною сумісною власністю відповідачів і ОСОБА_4 в суді при поділі майна подружжя підтвердила, що квартира була придбана саме за кошти надані відповідно до зазначеної розписки.

В подальшому ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги і в уточненій позовній заяві від 22. 07. 2015 р. просив стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100000 доларів США, що становить 2203213 грн. за курсом НБУ за станом на 21. 07. 2015 р., шляхом стягнення з кожного з відповідачів окремо по 50000 доларів США, що в еквіваленті становить 1101607 грн. за курсом НБУ за станом на 21. 07. 2015 р. і стягнути з відповідачів 3654 грн. витрат по сплаті судового збору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29. 09. 2015 р., зі змінами внесеними ухвалою цього ж суду від 10. 12. 2015 р. про усунення описки, задоволено частково позов ОСОБА_2 і стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошей від 08. 02. 2010 р. в розмірі 100000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 21. 07. 2015 р. становить 2203213 грн., та судовий збір в сумі 3654 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду як незаконне та необгрунтоване і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі з підстав, викладених у позові.

Зокрема, підтвердив, що від позивача ОСОБА_2 в якості позики для придбання квартири отримав грошові кошти, за які була придбана АДРЕСА_1, що визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя відповідачів і вказав, що судом встановлено, що ці кошти були використані в інтересах сім'ї на придбання квартири, у зв'язку з чим в силу ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого подружжя оскільки майно одержане за договором використане в інтересах сім'ї.

Відмітив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13. 02. 2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р., АДРЕСА_1 визнана об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і в суді апеляційної інстанції уповноважений позивачем представник підтвердила, що квартира була придбана саме за грошові кошти, які отримувалися ним від його батька, а суд в рішенні посилався лише на пояснення в якості свідка в якості свідка самої ОСОБА_4, яка сама пояснила в суді, що ОСОБА_3 укладав договір без її згоди та сам займався оформленням договору і є стороною у справі та зацікавленою особою та необізнаною в умовах придбання квартири.

Посилався на положення ст. 61 ч. 3 СК України та ст. 65 ч. 4 СК України, що укладений в інтересах сім'ї договір одним із подружжя своїм наслідком має те, що отримані за цим договором гроші є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Зазначив, що суд на порушення ч. 3 ст. 61 ЦПК України вдався до перегляду встановлених фактів та дійшов зовсім протилежного висновку вибірково цитуючи описову частину ухвали апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р. (лише початок речення), не надаючи загальної оцінки висновкам та фактам, що були встановлені судом. Вважає, що обов'язок по поверненню грошових коштів також покладається і на ОСОБА_4, другого з подружжя.

В судовому засіданні ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_5, представник ОСОБА_3, підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_3

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, апеляційний суд врахував, що з відповідей на питання суду ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 видно, що вони вважають можливим і не заперечують проти розгляду справи за відсутності інших осіб, які брали участь у справі.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених заявником вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Частково задовольняючи вказаний позов ОСОБА_2 і стягуючи лише з ОСОБА_3 суму боргу за договором позики грошей від 08. 02. 2010 р. в розмірі 100000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 21. 07. 2015 р. становить 2203213 грн., суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, але отримана грошова сума є особистим боргом ОСОБА_3, і суд вважав доцільним застосувати ст. 65 СК України з зазначенням, що позивач не довів суду, що цей договір було укладений в інтересах сім'ї, враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 надала суду свідчення, що їй до 2013 р. нічого не було відомо про отримання коштів її колишнім чоловіком від свого батька на придбання квартири, яка була придбана на спільні кошти подружжя і цей факт було встановлено судами різних інстанцій, свою згоду на отримання коштів вона не надавала, та чи саме отримував відповідач ОСОБА_3 ці кошти, а коли отримував, то куди він їх використав їй невідомо, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р., в описовій частині якої зазначено «судова колегія погоджується з остаточним висновком районного суду про те, що відповідачем (ОСОБА_3) не доведено, що набуття квартири під час шлюбу відбулось за грошові кошти, надані йому третьою особою …».

При цьому суд врахував, що договір позики, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, підтверджує лише факт передачі коштів, інших доказів щодо використання саме цих коштів на придбання квартири представником позивача суду надано не було.

Проте погодитися з висновками суду першої інстанції неможливо з таких підстав.

Судом встановлено, що у даній справі позивач ОСОБА_2 є батьком відповідача ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_4 - колишня дружина відповідача ОСОБА_3

Згідно розписки від 08. 02. 2010 р. ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 100000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_2. У змісті вказаної розписки відсутні зобов'язання ОСОБА_2 щодо повернення вказаних грошових коштів та умов такого повернення.

У цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13. 02. 2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р., поділено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, а саме, квартиру АДРЕСА_1 і визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину цієї квартири за кожним.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що 21. 10. 2006 р. між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 568. У шлюбі була народжена дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження. Під час шлюбу сторони набули у власність квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 12 травня 2010 року, виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. За договором № 6 про інвестування у будівництво житлового будинку по АДРЕСА_6 від 24 березня 2004 року, за яким інвестор ОСОБА_10. прийняв зобов`язання здійснити фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_6 на суму 96420 грн. Генеральний підрядник ППФ «Асоль» зобов`язується виконати будівельно-монтажні роботи та після введення будинку в експлуатацію протягом 30 календарних днів представити всі необхідні документи для передачі інвестору квартири АДРЕСА_1 вартістю 96420 грн.; а з додаткової угоди № 1 від 02 березня 2010 року до договору № 6 від 23.03.2004 року про інвестування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 видно, що замість інвестора ОСОБА_10 у договір № 6 від 24 березня 2004 року у якості нового інвестору включений ОСОБА_3. Грошові кошти в сумі 96420 грн., що оплачені у якості інвестиції ОСОБА_10 зараховані у якості оплати за договором ОСОБА_3

Як зазначено в цьому ж рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 13. 02. 2013 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р., із поясненнь відповідача (ОСОБА_3) «вбачається, що задля купівлі спірної квартири грошові кошти у сумі 100000 дол. США були передані відповідачу його батьком для придбання саме цієї квартири. На підтвердження цього представник відповідача надав суду відповідну письмову розписку від 08 лютого 2010 року, якою дійсно підтверджується факт передачі йому грошей від його батька ОСОБА_2 для придбання квартири. Натомість відповідачем суду не надано жодних належних, допустимих та переконливих доказів того, що отримані відповідачем 100000 дол. США повністю або частково, були ним спрямовані саме на придбання спірної квартири. Про таку обставину не вбачається ні з вказаної розписки, ні із Свідоцтва про право власності на квартиру від 12. 05. 2010 р.».

У зазначеній ухвалі апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р., якою залишен без змін вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13. 02. 2013 р., також не вказано, що саме ці спірні грошові кошти відповідачем ОСОБА_3 були повністю або частково спрямовані і витрачені на придбання квартири АДРЕСА_4.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи.

Аналізуючи викладені обставини, апеляційний суд приходить до такого.

Згідно зі ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, в межах заявлений ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 303 ч. ч. 1, 3 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що суттю позовних вимог ОСОБА_2 є стягнення на підставі вказаної розписки від 08. 02. 2010 р. з посиланням на наявність договору позики окремо з кожного з відповідачів (ОСОБА_3 і ОСОБА_4.) по 50000 доларів США, що в еквіваленті становить 1101607 грн. за курсом НБУ за станом на 21. 07. 2015 р., що в цілому складає 100000 доларів США, що становить 2203213 грн. за курсом НБУ за станом на 21. 07. 2015 р.

Апеляційний суд на підставі матеріалів справи приходить до висновку, що стягуючи на користь позивача лише з ОСОБА_3 грошові кошти в загальній сумі 100000 доларів США, що становить 2203213 грн. за курсом НБУ за станом на 21. 07. 2015 р., і відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо ОСОБА_4 суд першої інстанції вийшов за межі заявленого ОСОБА_2 позову про стягнення окремо з кожного з відповідачів (ОСОБА_3 і ОСОБА_4.) по 50000 доларів США, що в еквіваленті становить 1101607 грн. за курсом НБУ за станом на 21. 07. 2015 р., внаслідок чого порушив вимоги ст. 11 ч. 1 ЦПК України щодо розгляду справи в межах позовних вимог та ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення у справі, яке підлягає безумовному скасуванню.

Крім того, згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України необхідно виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення.

Оскільки у змісті вказаної розписки від 08. 02. 2010 р. про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 100000,00 доларів США для придбання квартири АДРЕСА_5 відсутні дані про отримання спірних грошових коштів в борг і відсутні зобов'язання щодо повернення вказаних грошових коштів та умов такого повернення, то ця розписка не може бути підтвердженням наявності саме договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, внаслідок чого твердження позивача про наявність на підставі цієї розписки договору позики 100000,00 доларів США між ним та ОСОБА_3 є необгрунтованими та не відповідають закону.

Апеляційний суд відмічає, що відповідач ОСОБА_3 в суді першої інстанції визнав вказаний позов ОСОБА_2 до нього та до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Разом з тим, апеляційний суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У зв'язку з викладеним апеляційний суду вважає таким, що не відповідає вимогам закону та є необґрунтованим прийняття судом першої інстанції визнання відповідачем ОСОБА_3 позову ОСОБА_2 до нього та до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, і не враховує у даній справі визнання позову відповідачем ОСОБА_3 та не вбачає підстав для визнання наявності договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі вказаної розписки лише на підставі визнання його відповідачем ОСОБА_3 за відсутності законних підстав для цього.

При цьому, апеляційний суд враховує, що визнання відповідачем ОСОБА_3 позову про наявність договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у даному випадку суперечить закону (зокрема, наведеним вище положенням ст. ст. 1046, 1049 ЦК України) і порушує інтереси інших осіб, а саме ОСОБА_4 (яка не визнає позов), оскільки визнання судом першої інстанції цього договору позики лише на підставі визнання ОСОБА_6 позову та розписки від 08. 02. 2010 р. надає можливість застосування положень ст. ст. 61, 65 СК України, які містить умови зобов'язань одного з подружжя за договором, укладеним іншим з подружжя.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність договірних відносин позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі розписки від 08. 02. 2010 р., що тягне за собою і необґрунтованість та невідповідність закону подальших висновків суду на підставі цього ж договору позики щодо вирішення спору між сторонами щодо спірних грошових коштів.

Крім того, апеляційний суд враховує і відсутність письмової заяви про згоду ОСОБА_4 (яка не визнає позов) на укладення ОСОБА_3 договору стосовно цінного майна, яким є 100000,00 доларів США, що зазначені у вказаній розписці від 08. 02. 2010 р., що передбачено положеннями ч. 3 ст. 65 СК України, за якою для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово, і за відсутності такої письмової згоди навіть за наявності договору, останній може бути оспорений другим з подружжя шляхом звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

Одночасно апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

У цивільній справі про розподіл майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вищевказаним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13. 02. 2013 р. та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р., яким це рішення суду залишено без змін, встановлено відсутність доказів того, що отримані від позивача ОСОБА_2 за розпискою від 08. 02. 2010 р. відповідачем ОСОБА_3 100000 дол. США, повністю або частково, були ним спрямовані та витрачені саме на придбання спірної квартири, і ці обставини з урахуванням матеріалів даної справи, в яких відсутнє передбачене законом спростування цього, в силу ст. 61 ч. 3 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Що стосується правової оцінки у вказаних судових рішеннях (щодо про поділ майна подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3) відносин сторін стосовно вказаної розписки від 08. 02. 2010 р., то цими судовими рішеннями не встановлювалось які саме договірні відносини та між ким мали місце стосовно спірних грошових коштів і за наявності, як видно з вказаних судових рішень, суперечливих оцінок з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 цих відносин спочатку як передачу грошових коштів лише одному ОСОБА_3 для придбання квартири без їх повернення, а в подальшому зі зміною цієї позиції на таку як передачу цих грошових коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для придбання квартири з їх поверненням відповідачами є необгрунтованим посилання в апеляційній скарзі на преюдиціальність цих судових рішень для даного спору та на встановлення інших обставин в апеляційній інстанції в контексті вирішення питання щодо наявності договору позики на підставі вказаної розписки від 08. 02. 2010 р.

Тому є необгрунтованими та такими, що відповідно до вимог закону не можуть враховуватися судом, посилання в позовній заяві на те, що представник ОСОБА_4 в суді при поділі майна подружжя підтвердила, що квартира була придбана саме за кошти надані відповідно до зазначеної розписки.

До того ж апеляційний суд відмічає і те, що з боку ОСОБА_4 (яка не визнає позов у даній справі та з цього приводу була допитана в якості свідка) ставиться під сумнів вказана розписка від 08. 02. 2010 р. і в суді першої інстанції зверталася увага суду на те, що у вказаній розписці від 08. 02. 2010 р. зазначено про надання грошових коштів на придбання квартири у будинку по АДРЕСА_7 і, що на час цієї розписки будівельна адреса будинку була АДРЕСА_8 і лише після здачі будинку до експлуатації в березні 2010 р. йому було присвоєна адреса АДРЕСА_7, що відображено у свідоцтві про право вланості на квартиру і що підтверджується вищевказаними рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13. 02. 2013 р. і ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27. 11. 2014 р. у справі про поділ майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

При цьому, апеляційний суд враховує і роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07. 02. 2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за змістом яких правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями, висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними для іншої справи.

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права і висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Оскільки під час розгляду справи в апеляційній інстанції було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, то в силу ст. 303 ч. 3 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги ОСОБА_3

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що не відповідає вимогам закону та є необґрунтованим ухвалене судом першої інстанції рішення, яким визнано наявність договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і частково задоволено зазначений позов ОСОБА_2 шляхом стягнення грошових коштів на підставі наявності цього договору позики за розпискою від 08. 02. 2010 р. лише з ОСОБА_3 та відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 на підставі ст. 65 ч. 4 СК України, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя лише, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскаржуване судове рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до ст. ст. 11, 303, 307, 309 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 209, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313-316, 317, 318, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29. 09. 2015 р.скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич