Справа № 169/529/15-ц Провадження № 22-ц/773/209/16 Головуючий у 1 інстанції: Тітівалов Р.К.
Категорія: 54 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Шевчук Л.Я.,

при секретарі - Перебойчуку Р.В.,

за участі: позивача - ОСОБА_1, представника - ОСОБА_2,

представників відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Волинь» про поновлення строків звернення до суду, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Волинь» на рішення Турійського районного суду від 11 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

17 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ТзОВ «АПК Волинь» про поновлення строків звернення до суду, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивував тим, що з 1998 року по 2011 рік він працював на посаді бригадира тракторної бригади СВК імені Лесі Українки у с. Сомин Турійського району, яке у 2005 році реорганізовано у ТОВ «АПК Волинь». З 2011 року по 08 квітня 2014 року включно - працював на посаді головного інженера з постачання. За період роботи дисциплінарних стягнень не мав, порушень трудової дисципліни не допускав. 08 квітня 2014 року голова наглядової ради ТОВ «АПК Волинь» ОСОБА_7 повідомив йому, що має намір звільнити його з роботи у зв'язку з досягненням пенсійного віку, на що він заперечив, однак через декілька днів довідався, що його все-таки звільнено. З наказом про звільнення він ознайомлений не був. 11 квітня 2014 року поштовим відправленням отримав трудову книжку, з якої дізнався, що його звільнено на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри власника чи уповноваженого ним органу. Вказує, що тривалий час звертався до компетентних органів з приводу порушення його трудових прав, однак позитивного результату ці звернення не дали, чому звертається в суд за захистом своїх прав. Вважає, що звільнення його з роботи є незаконним, просив поновити йому строк звернення до суду, поновити його на роботі на посаді головного інженера з постачання та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 квітня 2014 року по день поновлення на роботі.

Рішенням Турійського районного суду від 11 грудня 2015 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до ТзОВ «АПК Волинь» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера з постачання ТзОВ «АПК Волинь» з 09 квітня 2014 року.

Стягнуто з ТзОВ «АПК Волинь» на користь ОСОБА_1 - 44100,00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу із вирахуванням із вказаної суми податків, зборів та інших обов'язкових платежів.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення присудженої виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 2100,00 грн.

Стягнуто з ТзОВ «АПК Волинь» в дохід держави судовий збір в розмірі 974,40 грн.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ТзОВ «АПК Волинь» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки вважає, що судом були порушені норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовані всі обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з позовом без поважних причин і для його поновлення відсутні будь-які докази по справі.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили, оскільки вважають, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 1998 року по 2011 рік працював у СВК ім. Лесі Українки на посаді бригадира тракторної бригади. У 2005 році кооператив було реорганізовано у ТзОВ «АПК»Волинь». З 01.10.2011 року по 24 вересня 2013 року працював на посаді головного інженера, а 24 вересня 2013 року переведено на посаду інженера з постачання (а.с. 5). Відповідно до наказу № 16 від 03 квітня 2014 року заступником директора ТОВ «АПК Волинь» ОСОБА_8 позивача було відсторонено від роботи за неналежне виконання трудових обов'язків до з'ясування обставин (а.с. 7). І наказом № 17 від 08.04.2014 року того ж заступника директора товариства ОСОБА_1 звільнено із посади інженера з постачання з 08 квітня 2014 року по досягненню пенсійного віку. Наказом № 18 від 08.04.2014 року відмінено наказ № 17 від 08.04.2014 року і звільнено ОСОБА_1 із посади інженера з постачання на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 5, 8). Відповідні записи про звільнення зроблено у трудовій книжці позивача (а.с. 5). Однак підпис ОСОБА_8 - уповноваженої особи, яка прийняла рішення про звільнення позивача, у трудовій книжці відсутній.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було з'ясовано, що профспілкова організація в товаристві не утворювалася, колективний договір не укладався.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що звільнення з передбачених п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підстав може мати місце виключно у випадку, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо) і отримує вказані цінності під звіт, вчинив умисно або з необережності такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри, за умови доведеності саме власником факту порушення і вини працівника.

Враховуючи вимоги трудового законодавства підставою для розірвання трудового договору у зв'язку з втратою довіри являється скоєння працівником винних вчинків. Власник у випадку спору зобов'язаний довести і факт порушення, і вину працівника. Враховуючи вимоги чинного законодавства на власника покладається доведення наявності у діях працівника конкретних порушень, довести вину працівника у цих порушеннях.

У копії наказу № 18 від 08.04.2014 року (а.с. 8) взагалі не вказано фактів порушення, які вчинив ОСОБА_1 під час виконання ним своїх трудових обов'язків, ні в чому його вина, що саме стало підставою його звільнення із займаної посади.

З посадової інструкції інженера з постачання, затвердженої наказом директора ТОВ «АПК Волинь» № 153 від 15 листопада 2013 року (а.с. 72-74), вбачається, що головне завдання інженера полягає у впровадженні у виробництво нової техніки, комплексної механізації та електрифікації в усіх галузях підприємства, забезпеченні ефективного використання технічних засобів з метою подальшої інтенсифікації с/г виробництва.

Серед визначених в Інструкції прав та обов'язків інженера не передбачено таких, що стосуються безпосереднього обслуговування, приймання, зберігання, розподілу тощо грошових або товарних цінностей, отриманих ним під звіт.

Надані представниками відповідача докази щодо підстав звільнення позивача за втратою довіри, а саме випадок із працівником ОСОБА_9 (а.с. 102), виконання трудових обов'язків у березні 2014 року (а.с. 7) не є тими доказами, на підставі яких може бути звільнений працівник за п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що наказ про звільнення позивача з роботи винесено з порушенням вимог закону, оскільки жодних достатніх та обґрунтованих підстав в контексті п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України для звільнення позивача з роботи не було, а тому вимоги позивача про поновлення його на роботі були підставними. Однак не підлягають до задовольняння із-за пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 232, 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 234 цього ж Кодексу встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 4 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами), у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки при пропуску місячного строку в позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Судом встановлено, що позивача було звільнено з роботи 08.04.2014 року. Трудову книжку він отримав поштою 11.04.2014 року про що ствердив сам позивач. Отже, ОСОБА_1 про його звільнення з роботи було відомо 11.04.2014 року, а з позовною заявою про захист своїх інтересів він звернувся тільки 17.09.2015 року, через півтора року.

Пропуск строку звернення до суду позивач мотивує тим, що йому не було відомо про місячний термін звернення до суду не заслуговує на увагу, оскільки це спростовано у судовому засіданні. Неодноразово у відповідях із територіальної державної інспекції з питань праці у Волинській області ОСОБА_1 вказувалося, що з питанням про поновлення на роботі слід звертатися у суд (а.с. 11, 14).

Також позивач вказує, що звертався за захистом своїх порушених прав до прокуратури як обласної, так і районної, інспекції праці та у міліцію. Проте, судом встановлено, що будь-яких перешкод звернутися одночасно і у суд за захистом порушеного права у місячний термін у ОСОБА_1 не було. Отже позивач мав можливість звернутися до суду у встановлені законом строки.

Будь-яких інших поважних причин тривалого (майже півтора року) пропуску строку звернення до суду позивач та його представник суду не надали.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні, однак у задоволені позову слід відмовити із-за пропуску строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 60 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 232, 233 КЗпП України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Волинь» задовольнити частково.

Рішення Турійського районного суду від 11 грудня 2015 року у даній справі скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «АПК Волинь» про поновлення строків звернення до суду, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: