Справа №580/1169/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Бакланов Р. В.
Номер провадження 22-ц/788/104/16 Суддя-доповідач - Ткачук С. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Гагіна М. В. , Попруги С. В.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 26 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення відсотків та 3 % річних,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, в якому після уточнення, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача 460,19 доларів США відсотків за вклад у період з 02.12.2014 року по 14.05.2015 рік та 181,65 доларів США суму 3% річних за період з 22.10.2014 року по 14.05.2015 рік, а також відшкодувати понесені витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.10.13 року між ним та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») був укладений договір № SAMDN6831 «Стандарт», за яким він розмістив у банку депозитний вклад в розмірі 10781 доларів США строком на 3 місяці з нарахуванням 6,5% річних.

Рішенням Лебединського райсуду Сумської області від 17.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 29.01.2015 року і яке набрало законної сили, з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по вкладу в сумі 10781 доларів США та відсотки за вкладом в сумі 896,44 доларів США за період з 22.10.2013 року по 01.12.2014 рік. В решті позову відмовлено.

Вказане рішення виконувалося у примусовому порядку. Відповідно до вищевказаного договору, строк його дії продовжується автоматично на той же термін у разі якщо вкладником до закінчення строку дії договору не виявлено бажання забрати вклад разом з відсотками. У зв'язку з цим строк дії договору продовжувався 22.01.2014 р., 22.04.2014 р. та 22.07.2014 р. і договір припинив свою дію 21.10.2014 року, а вклад повернуто тільки 15.05.2015 року, тому просив стягнути з відповідача на його користь вищевказані суми.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 26.10.2015 р. позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 відсотки за договором банківського вкладу № SAMDN6831 від 12.102013 року в сумі 460,19 доларів США, 3% річних за період з 22 жовтня 2014 року по 14 травня 2015 року в сумі 181,65 доларів США, всього стягнуто 641,84 доларів США та стягнуто витрати на правову допомогу в розмірі 1230,16 грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмiрi 243,60 грн. до місцевого бюджету.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції банком, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заявленого позову, поклавши судові витрати на позивача.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки спірним договором було детально врегульовано питання застосування процентної ставки в залежності від того, в який період договір розірвано, тому положення ч. 5 ст. 1061 ЦК України, на які посилається позивач у свої вимогах, не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Вказує, що згідно з випискою з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, наданої позивачем, датою стягнення є 15.05.2015 року, проте відсутні відомості щодо списання з рахунку відповідача зазначених грошових коштів, що має значення, оскільки з моменту списання коштів з рахунку відповідача відсутні підстави вважати, що зобов'язання не виконане.

Також вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення 3% річних за ст. 625 ЦПК України, так як вона суперечить ст. 633 ЦК України, оскільки позивач тоді буде отримувати кошти за вкладом у значно більшому розмірі ніж пересічний вкладник.

Крім того зазначає, що позивачем не доведено справедливість та повноту витрат, які фактично понесені ним на правову допомогу.

В судове засіданні представник банку не з'явився, але про місце та час розгляду справи був повідомлений завчасно судовою повісткою.

Представник позивача вважає рішення законним та обґрунтованим, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу банку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 22.10.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір банківського вкладу № SAMDN6831 «Стандарт», відповідно до якого, банк приймає від вкладника грошові кошти як депозитний вклад в сумі, порядку та на умовах, визначених цим договором. Сума вкладу за наведеним договором складає 10781 доларів США, строком 93 дні по 22.01.2014 року включно, процентна ставка: 6,5% річних ( а.с. 4).

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 17.12.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 29.01.2015 року, у справі № 580/1553/14-ц позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму внеску за договором банківського вкладу № SAMDN6831 «Стандарт» від 22.10.2013 року у розмірі 10781 доларів США, відсотки за договором банківського вкладу № SAMDN6831 «Стандарт» від 22.10.2013 року у розмірі 896,44 доларів США, витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. (а.с. 5-10).

Даним рішенням суду були встановлені обставини про те, що умовами договору депозитного вкладу № SAMDN6831 «Стандарт» передбачена сплата відсотків за вкладом за період з 22.10.2013 року у розмірі 6,5 % річних та з 22.07.2014 року по 01.12.2014 року у розмірі 9,5 % річних. Враховуючи умови договору банківського вкладу № SAMDN6831 «Стандарт» та той факт, що позивачем було подано до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про повернення вкладу та нарахованих відсотків від 31.07.2014 року, за період з 22.10.2013 року по 21.07.2014 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню відсотки за договором вкладу з розрахунку 6,5 % річних, як це передбачено умовами договору банківського вкладу та з 22.07.2014 року по 01.12.2014 рік - з розрахунку 9,5 % річних, що у сумі становить 896,44 доларів США.

Отже, задовольняючи вимоги про стягнення відсотків за користування грошима банківського вкладу за період з 02.12.2014 по 14.05.2015 - по день фактичного повернення позивачу суми банківського вкладу, суд першої інстанції правильно виходив з тих обставин, які встановлені рішенням суду від 17.12.2014р., яке набрало законної сили і має преюдиціальне значення для вирішення даного позову.

Відповідно до частини 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом ч. 3 ст. 61, ч. 3 ст. 14, ч. 2 ст. 223 ЦПК України, особи мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені судовим рішення у цивільній справі, якщо ці особи не брали участі.

Оскільки рішенням суду від 17.12.2014р. було встановлено про продовження дії договору банківського вкладу до 22.10.2014р. і розірвання цього договору відповідно до поданої 31.07.2014р. позивачем заяви не відбулось, у зв'язку з чим цим рішенням за період з 22.10.2014 по 01.12.2014 стягнуто з банку відсотки в сумі 896,44 доларів США, виходячи з розміру процентної ставки у банку 9,5%, суд першої інстанції відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України на законних підставах стягнув проценти за користування грошима банківського владу позивача у період з 02.12.2014 по день, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку владника з інших підстав - по 14.05.2015р.

Заявлений спір стосується правовідносин, що виникли при обставинах, встановлених судовим рішенням від 17.12.2014р. і тому не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

Щодо оспорювання банком часу виконання ним судового рішенням і повернення владникові грошей вкладу, то суд першої інстанції правильно виходив з доказів наданих позивачем, бо дата списання грошей з рахунку банку та їх надходження до відділу ДВС 15.05.2014, згідно інформації Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, банком не було спростовано ані під час подачі заяви про перегляд заочного рішення, ані під час розгляду його апеляційної скарги.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду щодо вирішення вимог позову про застосування до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України по день фактичного повернення вкладникові грошей депозитного вкладу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Ураховуючи викладене доводи апеляційної скарги про те, що оскільки спірним договором було детально врегульовано питання застосування процентної ставки в залежності від того, в який період договір розірвано і тому положення ч. 5 ст. 1061 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, не врахування часу списання грошових коштів з рахунку банку при примусовому виконанні рішення суду від 17.12.2014 р. та застосування ст. 625 ЦК України відхиляються апеляційним судом.

Проте колегія суддів визнає, що доводи апеляційної скарги з приводу вирішення судом першої інстанції питання відшкодування витрат на правову допомогу, заслуговують уваги виходячи з наступного.

Дійсно згідно матеріалів справи позивачем 28.07.2014р. була оформлена нотаріально засвідчена довіреність щодо представництва його інтересів в судових органах, видана ОСОБА_4 та ОСОБА_5

16.06.2015р. між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір про надання правової допомоги. Згідно звіту про хід виконання договору про надання правової допомоги від 19.06.2015 та квитанції прибуткового касового ордеру за підготовку і подачу позовної заяви до місцевого суду фахівцем права витрачено 2 годині, за що отримана грошова винагорода у розмірі 2000грн.

Відповідно до журналу судового засіданні за 26.10.2015р. ОСОБА_4 приймав участь у якості представника позивача за довіреністю, надавав в суді пояснення по мотивам позову, відповідно до ст. 44 ЦПК України суд не постановляв ухвали про допуск його до участі у справі як особу, яка надає правову допомогу.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що оплата часу витраченого ОСОБА_4, як представника позивача в судовому засіданні суду першої інстанції, підлягає відшкодуванню на підставі ст. 88 ЦПК України (у справі відсутні підтвердження оплати позивачем цих послуг).

Крім того, вирішуючи питання розміру відшкодування витрат на правову допомогу понесених за підготовку позовної заяви та подачу позову до суду, суд першої інстанції виходив з вартості однієї години роботи з чим колегія суддів не може погодитися повністю.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Оскільки за приписами статті цього Закону визначено максимальний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не більш 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, а статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015р.» встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 вересня - 1378 гривень; у погодинному розмірі: з 1 січня - 7,29 гривні, з 1 вересня - 8,29 гривні, т.т. мінімальний розмір оплати у погодинному розмірі на час надання правової допомоги у червні 2015 року не може бути менш 7,29 гривні, тому колегія суддів визнає, що при вирішенні питання відшкодування витрат на правову допомогу слід враховувати ступінь складності справи виходячи з характеру спірних правовідносин, принципів розумності, виваженості і справедливості.

Під час апеляційного розгляду надійшло клопотання представника позивача про відшкодування йому фактично понесених витрат на правову допомогу сплачених за підготовку заперечень на апеляційну скаргу у розмірі 500грн.

На підставі викладеного колегія суддів прийшла до висновку, що позивачу належить повернути від фактично понесених витрат на правову допомогу за підготовку позову та подання його до суду - 400 грн. та за підготовку заперечень на апеляційну скаргу - 200грн.

На підставі ст. 309 ЦПК України через порушення норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права при вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 26 жовтня 2015 року в частині розміру відшкодування витрат на правову допомогу змінити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу за підготовку позову та подання до суду - 400 грн. і 200 грн. за надання правової допомоги на стадії апеляційного провадження.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: