Єдиний унікальний номер 223/356/15-ц Номер провадження 22-ц/775/329/2016
Єдиний унікальний номер 223/356/15-ц
Номер провадження 22-ц/775/329/2016
Головуючий у 1 інстанції Пирогова Л.В..
Доповідач Корчиста О.І..
УХВАЛА

Іменем України

03 лютого 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участі секретаря Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Вугледарської міської ради Донецької області, Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області про визначення місця проживання дитини,

встановив:

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, оскільки рішення незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, невірно надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

В судове засідання представники третіх осіб Служби у справах дітей Вугледарської міської ради Донецької області та Органу опіки та піклування Селидівської міської ради Донецької області, не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, подали заяви з проханням розглядати справу без їх участі.

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, що зявились, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-НО № 501682, виданого 26.02.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марїнського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 17. (а.с.12)

Відповідно довідки № НОМЕР_1 від 03.11.2014 року, виданої Вугледарським УСЗН ОСОБА_2 перемістився з м. Марїнка за адресою: м. Вугледар вул. 13 Десантників 49-23. (а.с. 7)

Згідно довідки № НОМЕР_2 від 03.11.2014 року, виданої Вугледарським УСЗН ОСОБА_3 перемістилася разом з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 з м. Марїнка за адресою: м. Вугледар вул. 13 Десантників 49-23. (а.с. 7)

Відповідно копії акту обстеження умов проживання від 14.05.2015 року, складеного на підставі заяви ОСОБА_2, комісією у складі трьох спеціалістів Вугледарської міської ради умови проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 задовільні. (а.с. 13)

Згідно акту № 288 від 14.05.2015 року, складеного комісією у складі трьох представників ЖЕУ, встановлено, що за адресою: м. Вугледар вул. 13 Десантників 49-23 ОСОБА_3 , яка проживала з 03.08.2014 року по 01.05.2015 року, у вказаній квартирі не проживає з 01.05.2015 року. (а.с.14)

Згідно копії довідки № 312 від 18.05.2015 року, виданої Донецькою дирекцією Центру поштового звязку № 10, ОСОБА_3 працює у Центрі поштового звязку № 10 з 12.07.2012 року, на теперішній час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною з 08.04.2013 року по 13.02.2016 року. (а.с. 48)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення місця проживання сина з ним, суд першої інстанції керувався нормами ст..ст. 160, 161 Сімейного Кодексу України, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.. 6 Декларації прав дитини та виходив з того, що в судовому засіданні не було встановлено виняткових обставин, які можуть бути підставою для висновку про те, що дитину у віці трьох років слід розлучити з матірю та встановити його місце проживання з батьком.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Згідно ч. 1 ст. 141 СК України як мати, так і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема право на її виховання, незалежно від того проживають вони з дитиною чи ні.

Питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а проживаючий з дитиною батько немає права перешкоджати їх спілкуванню (ст. 157 СК України).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків.

Якщо мати або батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки і піклування або судом (ст. 161 СК України).

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони разом не проживають.

Дитина з травня 2015 року проживала з батьком позивачем по справі та його батьками у квартирі в м. Вугледар Донецької області.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції сторони пояснили, що на теперішній час дитина проживає з матірю.

За висновками військово-цивільної адміністрації м. Вугледар Донецької області № 1/37-0913 від 01.10.2015 року визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2 недоцільне (а.с. 89).

Орган опіки та піклування Селидівської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матірю ОСОБА_3 відповідно до висновку № 02-23/5-602 від 04.08.2015 року. (а.с. 129)

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини.

Ураховуючи наведене, із урахуванням трирічного віку дитини, психофізіологічних особливостей малолітньої дитини, її прихильності у цьому віці до матері, виходячи з балансу інтересів дитини та її батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність виняткових обставини для розлучення дитини з матір'ю, а також вірно визначив, що встановлення місця проживання дитини з батьком на даному етапі розвитку дитини не буде максимально відповідати її інтересам.

В іншій частині доводи апеляційної скарги стосуються оцінки доказів.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦПК України.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За таких обставин доводи апелянта про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволення позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на неї може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді