Справа № 466/5152/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 липня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої - судді Глинської Д.Б.

при секретарі Чичерській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Моісєєвої Юлії Володимирівни про визнання права власності,, -

у с т а н о в и в:

03 червня 2016 року позивач ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, в якому просять визнати, що ОСОБА_4 належала на праві власності 1/3 частина в квартирі АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що вони, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є доньками ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті батька відкрилась спадщина, до складу якої увійшла частина квартири АДРЕСА_1. Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачі по справі. Між співвласниками цієї квартири не було вирішено питання щодо визначення розміру часток кожного, та станом на даний час, це неможливо зробити з врахуванням того, що ОСОБА_4 помер. В зв'язку з цим вони звернулися до суду.

В судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з'явилися, однак подали суду заяву в якій справу просили слухати без їх участі, позов підтримують, просять його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих сулу причин, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи.

За згодою позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно вимог ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру виданого на підставі розпорядження № 970 від 05.02.2002 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Дана обставина також підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї та прописки № 738, що видана 26.03.2015 року ЛКП «Рясне-403».

Квартира АДРЕСА_1 складається з двох житлових кімнат загальною площею 48 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 від 27 жовтня 2014 року.

Відповідно до відповіді приватного нотаріуса від 10.05.2016 року № 57/01-16 в зв'язку з відсутністю належно зареєстрованого права власності на частку квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, видача свідоцтва про право на спадщину за законом на цю частку є неможливим.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Варто зазначити, що існує загальне правило відповідно до якого співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Водночас зазначена норма статті є диспозитивною, у зв'язку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної часткової власності за домовленістю між собою, тобто реалізація певних правомочностей (володіння та користування) щодо спільного майна здійснюється за взаємною згодою всіх співвласників.

Ст. 370 ЦК України визначає, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч.1,2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

А отже, позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та померлому ОСОБА_4 належало кожному по 1/3 частині спірної квартири.

Стаття 1220 ЦК України визначає, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Оскільки, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті не складав заповіт, то відповідно спадкування відбувається за законом.

Стаття 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З врахуванням наведеного позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються спадкоємцями першої черги.

У відповідності до приписів ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Ч. 3 ст. 1268 ЦК України визначає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно підпункту 4.12 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністесртва юстиції України № 296/5 (далі Порядок) від 22.02.2012 року свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.

П.п. 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку визначає, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

Згідно п.п. 4.18 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку - якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, признаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов:

- якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або

- якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

З врахуванням того, що право власності на спірну квартиру не було оформлене, позивачі позбавлені можливості оформити спадщину та отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно.

Ч. 1 статті 1267 ЦК України визначає, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

А отже, позивачам як спадкоємцям належить кожній по 1/6 частині квартири після смерті батька, а в загальному позивачам належить кожній по 1/2 частці з врахуванням частки в спадковому майні.

Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов'язку, або іншим способом.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними, відтак підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 31, 60, 88, 209, 214 - 215ЦПК України, суд ,-

вирішив:

позов задовольнити.

Визнати, що ОСОБА_4 (ідн. НОМЕР_4) належала на праві власності 1/3 частина в квартирі АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 (ідн. № НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 (ідн. № НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину в квартирі АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте Шевченківським районним судом м. Львова, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Д. Б. Глинська