Справа № 373/2723/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Переяслав-Хмельницький

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді Свояка Д.В.,

при секретарі Литвишко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідача на користь НІЕЗ «Переяслав» грошові кошти (матеріальну шкоду) у розмірі 178137 грн.

Як вбачається з позовної заяви та пояснень представника позивача, заява мотивована тим, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013, у частині, що набрала законної сили, було скасовано наказ НІЕЗ «Переяслав» № 44-ОС від 20.04.2011 «Про звільнення ОСОБА_2», який видав відповідач, що на той час обіймав посаду генерального директора НІЕЗ «Переяслав». У зв'язку з цим ОСОБА_2 була поновлена на роботі.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07.05.2015 на користь ОСОБА_2 з позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 134385, 52 грн. і судовий збір у сумі 1665 грн. Рішення набрало законної сили.

На виконання цього рішення 19.08.2015 позивачем було винесено наказ № 82-ОС та платіжним дорученням від 25.08.2015 № 587 виплачено на користь ОСОБА_2 106090,73 грн.

Також, у зв'язку із виконанням зазначеного рішення позивачем сплачено податок з доходів фізичних осіб платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №585 в сумі 18 721 «вісімнадцять тисяч сімсот двадцять одну) грн. 86 коп., єдиний соціальний внесок платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №584 в сумі 46 998 (сорок шість тисяч дев'ятсот дев'яносто вісім) грн. 95 коп., єдиний соціальний внесок платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №586 в сумі 4 661 (чотири тисячі шістсот шістдесят одну) грн. 09 коп.

Крім того, було сплачено судовий збір платіжним дорученням від 25 серпня 2015 року №593 в сумі 1 665 (одна тисяча шістсот шістдесят п'ять) грн.

Таким чином, зазначені виплати позивач вважає заподіянням йому відповідачем матеріальної шкоди винесенням незаконного наказу, що має прямий причинно-наслідковий зв'язок. Позивач вказує, що вина відповідача полягає безпосередньо у винесенні незаконного наказу про звільнення працівника, порушенні трудових обов'язків.

Як на підставу для задоволення позовних вимог представник позивача послався на приписи ст.130, п.8 ч.1 ст.134 та ст.237 КЗпП України, ст.ст. 1166, 1172, ч.1 ст.1191 ЦК України. Також, представник позивача зробив посилання на положення постанов Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6, від 29.12.1992 № 14, від 31.03.1995 № 4.

Представник відповідача заперечуючи проти позову, надала письмові пояснення щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог.

Так, представник відповідача вказала, що у відповідача відсутня вина у заподіянні позивачу матеріальної шкоди, що встановлено у рішенні 27.08.2015 у справі № 373/1530/15-ц, яке набрало законної сили. Крім того, положення законодавства, на яке посилається позивач як на підставу свого позову не застосовуються до правовідносин стягнення судового збору, що зазначено у позовних вимогах.

Заявлена сума відшкодування завданої позивачеві шкоди не відповідає тій сумі, яка визначена у рішенні суду, яким ці суми присуджені. Зокрема, представником відповідача зазначається, що ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18.08.2015 у справі № 1019/1157/12 було роз'яснено, що виплата ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі рішення у цій справі від 07.05.2015 має бути проведена після відрахування із присудженої суми 134385,52 грн. прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Також, представник відповідача послалась на тяжкий матеріальний стан відповідача, який може бути врахований судом при покритті заподіяної шкоди.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Пункт 8 ч.1 ст.134 КЗпП України передбачає, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частина 1 ст. 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частина 1 ст. 1191 ЦК України закріплює, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на викладене, не підлягають доказуванню обставини, встановлені у рішеннях Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 та від 07.05.2015, та в ухвалі від 18.08.2015 у справі № 1019/1157/12, а також у рішенні від 27.08.2015 у справі № 373/1530/15-ц, оскільки зазначені судові рішення набрали законної сили й у них брали участь як позивач, так й відповідач.

Перебування відповідача на посаді генерального директора НІЕЗ «Переяслав» на момент винесення наказу НІЕЗ «Переяслав» № 44-ос 20.04.2011 підтверджується копією цього наказу № 44-ос, який містить підпис відповідача із зазначенням його посади, а також це встановлено у рішенні від 27.08.2015.

У цьому ж рішенні встановлено, що:

-20.04.2011 наказом НІЕЗ «Переяслав» № 44-ОС про звільнення ОСОБА_2, за підписом генерального директора НІЕЗ «Переяслав» ОСОБА_1 було звільнено ОСОБА_2 з посади старшого інспектора з кадрів за прогули, вчинені 10, 11 березня 2011 року, тобто через відсутність на роботі без поважних причин у зв`язку із самовільним використанням днів щорічної відпустки за відсутності на це згоди і дозволу керівництва.

Після підпису відповідача у наказі міститься запис про його погодження провідним юрисконсультом та начальником господарчого відділу, а також про ознайомлення ОСОБА_2

-Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 наказ НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 визнано незаконним та скасовано. ОСОБА_2 поновлено на посаді старшого інспектора з кадрів НІЕЗ «Переяслав» з 21.04.2011. З НІЕЗ «Переяслав» стягнуто на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 178628,75 грн., моральна шкода в розмірі 15000 грн., судові витрати у розмірі 1089 грн.

-Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014 рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013 та ухвалу апеляційного суду Київської області від 03.04.2014 скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В іншій частині рішення залишені у силі.

-27.08.2014 видано наказ НІЕЗ «Переяслав» № 125-ос про скасування наказу №44-ос від 20.04.2011 про звільнення ОСОБА_2 та поновлення її на посаді старшого інспектора кадрів з 21.04.2011.

-На підставі наказу НІЕЗ «Переяслав» від 29.08.2014 № 46-од ОСОБА_2 було виплачено 15000 грн. моральної шкоди, а також 1089 грн. судових витрат.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 07.05.2015 у справі № 1019/1157/12 на користь ОСОБА_2 з позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 134385, 52 грн. і судовий збір у сумі 1665 грн. Рішення набрало законної сили.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 18.08.2015 у справі № 1019/1157/12 було роз'яснено, що виплата ОСОБА_2 середнього заробітку за вимушений прогул на підставі рішення у цій справі від 07.05.2015 має бути проведена після відрахування із присудженої їй суми 134385,52 грн. прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Наказом позивача від 19.08.2015 № 82ОС про виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу було наказано бухгалтерській службі здійснити зазначену виплату на підставі вказаних судових рішень.

Відповідно до платіжних доручень №№ 584 - 587, 593 від 25.08.2015 було сплачено 106090,73 грн., 46998,95 грн., 18721,86 грн., 4661,09 грн., 1665 грн. відповідно. Наданий представником позивача розрахунок сум позовних вимог підтверджує зазначені обставини.

При цьому, підстави сплати стягнення позивачем у зв'язку із виконанням судового рішення від 07.05.2015 у справі № 1019/1157/12 у сумі 178137, 63 грн., а не у сумі 134385,52 грн., як вказано у рішенні, не були належно роз'яснені представником позивача. У контексті роз'яснення виконання цього рішення, зробленого у вищевказаній ухвалі від 18.08.2015, зважаючи на те, що позивачем не обґрунтовано підстави сплати 178137, 63 грн. у зв'язку із його виконанням, суд вбачає, що позивачем було проведено зазначені виплати без дотримання порядку та розміру стягнення, встановлених судом.

Статутом НІЕЗ «Переяслав», затвердженим наказом Міністерства культури України від 06.07.2012 № 732, визначено статус НІЕЗ «Переяслав», а також питання організації його діяльності, у тому числі повноваження генерального директора.

Відповідно до копії виписки з ЄДР від 14.04.2015 керівником позивача є ОСОБА_3.

Відповідно до копій наказів Міністерства культури України від 12.10.2015 №№ 751/0/17-15 та 754/0/17-15 ОСОБА_3 15.10.2015 був звільнений з посади генерального директора НІЕЗ «Переяслав», а з 16.10.2015 був призначений виконуючим обов'язки генерального директора цього закладу.

Тобто, на момент подання позову відповідач не був керівником НІЕЗ «Переяслав». Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що положення ч.4 ст.136 КЗпП України щодо того, що стягнення матеріальної шкоди у цьому випадку має провадитись за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу або за заявою прокурора, не застосовуються.

Посилання представника відповідача на те, що до правовідносин щодо стягнення судового збору не підлягають застосуванню норми ст.130, п.8 ч.1 ст.134 та ст. 237 КЗпП України, а положення ст.ст. 1166, 1172, 1191 ЦК України в силу ч.1 ст.9 ЦК України не можуть застосовуватись, оскільки ці правовідносини врегульовані нормами трудового законодавства, суд не може вважати повністю обґрунтованими. До цих правовідносин можуть застосовуватись положення ЦК України, оскільки це загальні норми по відношенню до приписів КЗпП України. При цьому, суд вважає, що посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду України у справі № 6-92цс12 від 01.10.2012 у виниклих правовідносинах є недоречним, так як зроблені у постанові висновки стосувались безпідставності поданої прокурором заяви про перегляд судових рішень через те, що надані для порівняння судові рішення стосувались різних по суті правовідносин, тобто вказувалось на відсутність неоднакового застосування судом касаційної інстанцій норм закону.

При оцінці наявності у відповідача вини в незаконному звільненні та у зв'язку із цим заподіянні шкоди позивачеві, суд виходить з того, що для цього необхідно встановити психічне ставлення відповідача до винесення ним наказу № 44-ос та наслідків цього.

Посилання представника позивача на те, що вина відповідача полягає у порушенні трудових обов'язків, підтвердженому судовими рішеннями, суд відкидає, оскільки порушення трудових обов'язків є наслідком дій, а не психічним (суб'єктивним) ставленням відповідача до таких дій та їх наслідків.

У рішенні від 27.08.2015 було встановлено, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013, та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.07.2014 визнано незаконність видання наказу НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011, а питання винності тієї чи іншої особи при цьому не встановлювалось.

У рішенні від 07.05.2015, ухвалі апеляційного суду Київської області від 20.07.2015 та ухвалі від 18.08.2015 у справі № 1019/1157/12 наявність вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні та у зв'язку із цим заподіянні шкоди НІЕЗ «Переяслав» не встановлювалось.

При цьому, наявність вини (у формі умислу або необережності) у відповідача має розглядатись у контексті чи передбачав та чи міг він передбачити наслідки своїх дій, які настали.

Аналіз зазначених рішень вказує на те, що підставою визнання наказу НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 стало те, що відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 10 та 11 квітня 2011 року керівництвом НІЕЗ «Переяслав» розцінено як прогул, однак судом у рішенні від 27.08.2013 оцінено добровільну відмову ОСОБА_2 від стаціонарного лікування не як обов'язок стати до роботи, а як обраний нею спосіб лікування, навіть помилковий, тобто встановлено поважність причин її відсутності на роботі у вказані дні за станом здоров'я. При цьому, керівництвом НІЕЗ «Переяслав» було розглянуто заяву ОСОБА_2 про надання їй відпустки у ті дні, що не було задоволено. Дані про поінформованість керівництва НІЕЗ «Переяслав» щодо поважності причин відсутності ОСОБА_2 на робочому місці 10 та 11 квітня 2011 року, відповідно до змісту рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.08.2013, тобто через стан її здоров'я, були відсутні.

Другою підставою незаконності наказу НІЕЗ «Переяслав» №44-ос від 20.04.2011 у рішенні від 27.08.2013 вказано відсутність погодження звільнення ОСОБА_2 із профспілкою «Захист справедливості» працівників НІЕЗ «Переяслав». При цьому, судом встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_2 у гендиректора НІЕЗ «Переяслав» були відсутні відомості про те, що вона є членом профспілки. У відповідях на звернення гендиректора НІЕЗ «Переяслав» до профспілок установи (дві профспілки) про членство у них ОСОБА_2, було повідомлено, що вона не є членом профспілок. А на повторний запит керівник профспілки «Захист справедливості» відповідь не надала. ОСОБА_2 не повідомила керівництво НІЕЗ «Переяслав» про своє членство у профспілці «Захист справедливості».

Будь-яких інших доказів на підтвердження вини відповідача у незаконному звільненні та у зв'язку із цим заподіянні шкоди НІЕЗ «Переяслав» суду не надано.

У позовній заяві не зазначено та не повідомлено представником позивача у поясненнях у судовому засіданні, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив відповідач, не вказано та не доведено при судовому розгляді, що заподіяння матеріальної шкоди НІЕЗ «Переяслав» відбулось внаслідок протиправних дій або бездіяльності саме відповідача.

Обставини, викладені у рішенні від 27.08.2013, які були встановлені як такі, що дали підстави для висновку про незаконність звільнення ОСОБА_2, вказують на те, що відповідач не міг передбачити, що суд розцінить добровільну відмову ОСОБА_2 від стаціонарного лікування не як обов'язок стати до роботи, а як обраний нею спосіб лікування, навіть помилковий, тобто визнає поважність причин її відсутності на роботі за станом здоров'я. Також, відповідач не знав та не міг передбачити, що ОСОБА_2 є членом профспілки «Захист справедливості», оскільки спочатку керівництво профспілки повідомило про те, що ОСОБА_2 не є членом профспілки, а потім ухилилось від надання відповіді на повторний запит з цього питання. При цьому, ОСОБА_2 не повідомляла керівництво НІЕЗ «Переяслав» про своє членство у профспілці. Зазначене дає підстави вважати, що у зазначеній ситуації з боку відповідача має місце «казус».

Суд не досліджує питання майнового стану та стану здоров'я відповідача, оскільки не встановлено його винність у спричиненні матеріальної шкоди позивачеві, що не дає підстав для її покриття відповідачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Національного історико-етнографічного заповідника «Переяслав» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано в установлений строк.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.В.Свояк