У Х В А Л А

08 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Максимчук З.М., Собіна І.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представника відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського районного суду від 23 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського районного суду від 23 листопада 2015 року забезпечено позов у справі шляхом накладення арешту і заборони відчуження автомобіля марки "Peugeot Partner", 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3, білого кольору, який зареєстрований за ОСОБА_2, що проживає в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

У поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на її незаконність через порушення судом норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначав, що заява про забезпечення позову не містить жодних доказів, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду. Позивачем не надано договору купівлі-продажу автомобіля, укладеного між ним та ОСОБА_2, та не доведено, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім того, судом не враховано існування судової справи про поділ майна подружжя, однією з вимог якої є визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя. Ця обставина підтверджує, що на час забезпечення позову будь-яких правовстановлюючих документів про те, що автомобіль є спільною сумісною власністю, не було.

Також при постановленні ухвали залишено без уваги норми ч.ч. 2,3 ст. 151 та ч.1 ст. 210 ЦПК України та роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

В зв'язку з цим просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановивши нову, якою відмовити ОСОБА_4 у забезпеченні позову.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, що подана його представником ОСОБА_3, посилався на її незаконність.

Обґрунтовуючи її, вказував, що забезпечивши позов, суд порушив його право власності на вільне користування і розпоряджання автомобілем.

Вважав, що обставини, зазначені в заява позивача про забезпечення позову, є недоведеними, зокрема відсутні договір купівлі-продажу автомобіля і не встановлено, що він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Автомобіль був придбаний ним для перевезення своєї малолітньої дитини.

Посилався на порушення судом норм процесуального права, в т.ч. у позовній заяві не зазначено ціни позову, що суперечить вимогам ч.3 ст. 152 ЦПК України.

З цих підстав просив ухвалу Рівненського районного суду від 23 листопада 2015 року скасувати та постановити нову, якою відмовити ОСОБА_4 у забезпеченні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Як установлено матеріалами справи, на вирішенні Рівненського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки "Peugeot Partner", 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_4, двигун НОМЕР_3, білого кольору, який укладено на підставі довідки-рахунку від 16 січня 2015 року між відповідачами, та повернення транспортного засобу у спільну сумісну власність подружжя (а.с. 1-2, зв.). Тобто позовні вимоги носять як немайновий, так майновий характер.

19 листопада 2015 року позивач звернулася до суду із заявою про забезпечення позову (а.с. 3-3, зв.).

Згідно з ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 3 своєї постанови від 22.12.2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", вбачається, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України (1618-15) позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, з'ясувавши, що між сторонами дійсно виник та існує цивільно-правовий спір з приводу спільного сумісного майна подружжя, правильно виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, а тому з цією метою обґрунтовано наклав арешт на належний ОСОБА_2 автомобіль марки "Peugeot Partner", а також заборонив його відчужувати.

За таких обставин посилання апеляційних скарг про недоведеність тих обставин, що автомобіль є спільним сумісним майном, а також, що його відчужено на користь ОСОБА_2, на увагу не заслуговують, оскільки ці обставини входять до предмета доказування і обов'язково повинні бути з'ясованими при вирішенні судом цивільно-правового спору.

Заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Не можна погодитися як з необґрунтованими з доводами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 про порушення судом норм процесуального права.

Покликання відповідачів про невмотивованість висновків щодо необхідності та відповідності забезпечення позову спростовуються обґрунтованістю висновків суду.

Повно та правильно встановивши обставини процесуального питання, а також з'ясувавши, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд переконався у забезпеченні позову саме шляхом накладення арешту на спірний автомобіль і заборони його відчуження, відповідні мотиви про що відобразив у своїй ухвалі.

Підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення відповідно до п. 1 ст. 312 ЦПК України є постановлення ухвали судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а ухвалу Рівненського районного суду від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: