Номер провадження: 22-ц/785/554/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Малиновський ринок» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Малиновський ринок» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, про визнання незаконним наказу звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановила:

19 вересня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунальної установи «Малиновський ринок» про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просить суд визнати незаконним наказ про накладення догани від 11.12.2014 року, визнати незаконним наказ № 92-к/тр-к від 20.08.2015 року про його звільнення, поновити його на посаді інспектора з основної діяльності КП «Малиновський ринок» та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу. Свій позов обґрунтовує тим, що з 24 січня 2011 року працював на посаді інспектора з основної діяльності ринку, де пропрацював 4 роки та 7 місяців. В листопаді 2014 року на нього було накладено адміністративне стягнення у вигляді догани за невиконання посадових обовязків, з чим він не погоджується, вважаючи цей наказ протиправним, який підлягає скасуванню, так як винесений всупереч вимог ст.ст. 147, 149 КЗпП України. Далі позивач вказував, що його було звільнено з посади за п.3 ст.40 КЗпП України, на підставі наказу № 92-к/тр-к від 20.08.2015 року, хоча порушень трудової дисципліни він не допускав, посадові обовязки виконував сумлінно, згоди профспілкового комітету на накладення на нього дисциплінарного стягнення не було. Як вбачається зі змісту наказів на нього накладення адміністративне стягнення за невиконання посадових обовязків, а не за порушення трудової дисципліни. ОСОБА_2 в своєму позові звернув увагу, що невиконання посадових обовязків не є порушенням трудової дисципліни, а тому із цих підстав вважає наказ про звільнення незаконним.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові та додатково пояснив суду, що 11 листопада 2014 року в.о. директора КП «Малиновський ринок» було винесено наказ № 42/1-к про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Підставою для прийняття такого наказу була пояснювальна записка заступника директора ринку по основної діяльності ОСОБА_3, згідно з якою начебто було виявлено, що ним своєчасно не проводилися контрольні заміри торгівельних місць, хоча всі ці обставини є надуманими. У дійсності він та інший інспектор склали акт № 372, який приєднаний до заяви приватного підприємця ОСОБА_4, в якому зафіксовано, що при переоформленні договору на торгівельне місце И-56 проведено перемір першого та другого поверхів. Позивач зазначив, що вважав цей наказ про дисциплінарну відповідальність незаконним, проте не оскаржив його до суду, тому що, по-перше не хотів псувати стосунки з керівництвом ринку, по-друге сподівався, що через рік цей наказ буде знято автоматично. У 2015 році керівництво ринку «Малиновський» змінилося, після чого йому стали пропонувати звільнитися за власним бажанням, а коли він не погодився, вирішили позбутися його іншим шляхом. Просить суд визнати незаконними оскаржувальні накази про накладення дисциплінарного стягнення, про звільнення з роботи, поновити його на роботі на посаді інспектора з основної діяльності ринку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, посилаючись на те, що при його звільнені ніяких порушень трудового законодавства не допускалося, а обставини його звільнення, викладені в позовній заяві, не відповідають дійсності. В судовому засіданні представник КУ «Малиновський ринок» обґрунтовувала свої заперечення на позов тим, що 11.12.2014 року ОСОБА_2 було винесено догану за неналежне виконання своїх посадових обовязків, догана була винесена без порушень, тому позивач її і не оскаржував. Дійсно наказом № 42/1-к ОСОБА_2 було звільнено з посади інспектора з основної діяльності з 21.08.2015 року за систематичне невиконання своїх посадових обовязків, але цьому звільненню передувало недбале виконання свої обовязків ОСОБА_2 та скарги від підприємців на його дії. Скарги до адміністрації надходили протягом 2015 року як у письмовою та усному вигляді. У серпні 2015 року на імя в.о. директора ринку надійшов лист від Первинної профспілки «Приватних підприємців Малиновського ринку» з вимогою прийняти міри до позивача. Адміністрацією ринку були проведені відповідні дії: складено комісію, зібрані пояснювальні з причетних до цих обставин осіб. Враховуючи наведені вище обставини, адміністрація прийняла рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади за систематичне невиконання своїх посадових обовязків. Представник відповідача звернула увагу суду, що згідно посадової інструкції інспектор з основної діяльності ОСОБА_2 повинен: знати дислокацію торгівельних обєктів на ринку; здійснювати контроль за своєчасністю оплати підприємцями торгівельних площ; щомісячно складати та подавати заступнику директора звіти по боржниках по сплаті послуг і проводити з ними розяснювальну роботу; перевіряти право установчі та право засвідчуючи документи підприємців; проводити заміри торгівельних площ підприємців з ціллю уточнення сум сплати послуг; здійснювати контроль за проведенням реконструкції торгівельних площ та відповідністю розмірів торгівельних площ; вести необхідну документацію, звітність. Бухгалтерія ринку щодня надавала перелік боржників інспекторам у електронному або паперовому вигляді, однак позивач до бухгалтерії не звертався жодного разу. Представник відповідача зазначала, що ОСОБА_2 у супереч своїм обовязкам не вів ніяку документацію та звітність, щомісячно не складав та не надавав заступнику директора звіти про боржників по сплаті послуг, а скарги на його діяльність говорять про те, що він не проводив розяснювальну роботу з підприємцями, не приймав участь в регулюванні конфліктів, а навпаки сприяв виникненню конфліктів між ним та підприємцями ринку. З зазначених вище підстав просила відмовити в задоволенні позову.

Рішенням суду позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді інспектора з основної діяльності Комунального підприємства «Малиновський ринок».

Стягнуто з Комунального підприємства «Малиновський ринок» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12225 гривень 78 копійок.

В частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місячного платежу суд допустив негайне виконання судового рішення.

Стягнуто з Комунального підприємства «Малиновський ринок» на користь держави судовий збір у розмірі 487 гривень (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

На вказане рішення суду КП «Малиновський ринок» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_2 відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 з 24 січня 2011 року був прийнятий на посаду інспектора з основної діяльності, відповідно до наказу № 3-к від 19.01.2011 року.

Відповідно до наказу № 92-с/тр від 20.08.2015 року ОСОБА_2 звільнений з посади інспектора з основної діяльності за систематичне невиконання службових обовязків за п.3 ст.40 КЗпП України з 21.08.2015 року. Викладені обставини підтверджуються трудовою книжкою ОСОБА_2 та наданими до суду письмовими документами.

Прийняттю наказу про звільнення передував наказ № 42/1-к від 11.12.2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2, відповідно до статей 147-149 КЗпП України.

Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного керівника. В контексті даної правової норми право застосування дисциплінарного стягнення надається тому органу, який здійснює прийняття на роботу даного працівника. Згідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо з дня виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника з роботи у звязку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. За правилами статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Як вбачається з наказу № 42/1-к від 11.12.2014 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2, даний наказ прийнято враховуючи доповідну записку заступника директора з основної діяльності ОСОБА_3 та пояснювальну записку ОСОБА_2 В наказі зазначено, що позивачу саме за неналежне виконання своїх посадових обовязків та порушення п.2.7, п.2.8 та п.2.9. посадової інструкції оголошено догану та позбавлено всіх преміальних виплат. Відповідно до п.2.7. ОСОБА_2 зобовязаний був проводити заміри торгівельних площ підприємців з ціллю уточнення сум сплати послуг; здійснювати контроль за проведенням реконструкцій торгівельних площ; здійснювати контроль за відповідністю розмірів торгівельних площ договорам сплати послуг. Порушення цих пунктів посадової інструкції інкримінується позивачу, як неналежне виконання посадових обовязків. З пояснювальної записки заступника директора КП «Малиновський ринок» на адресу в.о. директора ринку, вбачається, що посадова особа заступник директора доводить до відома керівника, що інспектором Бурдейним своєчасно не проводилися контрольні заміри торгівельних місць, було виявлено, що торгівельне місце № И-56 самочинно збільшено: перший поверх з 12 кв.м, до 12,5 кв.м, а другий поверх з 12 кв.м до 24,5 кв.м. Проаналізувавши вказаний документ, який і став підставою для застосування дисципліностягнення, суд приходить до висновку, що в ньому відсутні дані про те коли саме було вчинено позивачем, порушення трудової дисципліни, коли було виявлено керівництвом або іншою особою, несвоєчасне проведення інспектором контрольних замірів, враховуючи, що у посадовій інструкції нічого не вказується про те з якою періодичністю позивач має проводити обміри торгівельних місць, які документи складаються за результатами цих обмірів. За обставинами вказаними у доповідній заступника директора ринку, позивач пояснив, що збільшення площі торгівельного місця № И-56 можливо відбулося, ще до його роботи на ринку, можливо тоді коли він знаходився у відпустці, однак виявлено ним у складі комісії, яка і склала акт № 372, який переданий керівництву. Позивач з цього приводу також пояснив, що торгівельних місць на ринку декілька тисяч, і заміри проводяться за узгодженням з власниками цих місць при переоформленні договорів і виключно за вказівкою керівництва ринку, яке в останні роки часто змінювалося. Представник відповідача на запитання суду, щодо строків виявлення самочинного збільшення торгівельного місця № И-56, щодо наявності пояснень приватного підприємця, який самочинно збільшив торгівельне місце, щодо надання акту № 372 складеного інспектором Бурдейним С.В., на якій він посилається в своєї пояснювальній, яка також стала підставою для прийняття наказу про накладення на нього дисциплінарного стягнення, відповісти не змогла, зазначені документи суду не представила. З цих підстав суд приходить до висновку, що представником відповідача не доведено правомірність накладення прийняття наказу про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, у відповідності до статей 147-148 КЗпП України. Кодексом законів про працю України передбачено можливість оскарження працівником рішень щодо накладення на нього дисциплінарних стягнень.

Згідно з ст. 225 КЗпП України працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З сенсу даної статті випливає, що строки подібні строкам позовної давності встановлені й у трудовому праві. Для звернення до комісії по трудових спорах встановлено тримісячний строк. У звязку тим, що працівники одержали право безпосереднього звернення до суду з позовом про захист трудових прав, цей же строк діє і втому випадку, коли працівники звертаються до суду з позовами про захист права (якщо законодавством не встановлені інші спеціальні строки).

Позивач в ході судового розгляду не заперечував, що про наказ № 42/1-к від 11.12.2014 він дізнався одразу після його прийняття, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним наказу № 42/1-к від 11.12.2014 року, у звязку з пропуском строку передбаченого законом для оскарження даного документу.

20 серпня 2015 року Комунальним підприємством «Малиновський ринок» винесено наказ № 92-к/тр, згідно з яким ОСОБА_2, інспектора з основної діяльності, звільнено з роботи за систематичне невиконання службових обовязків, п.3 ст.40 КЗпП України, 21.08.2015 року. З тексту даного наказу вбачається, що 19 серпня 2015року в ході аналізу дотримання підприємцями, які здійснюють свою діяльність на території ринку Малиновський та уклали договори про надання послуг з організації ринкової торгівлі виявлено наступне: згідно умов договору з організації ринкової торгівлі оплата послуг підприємцями повинна здійснюватися з 1 по 10 число кожного місяця. Станом на 19.08.2015 року заборгованість підприємців за договорами склала 145000, 26 гривень. На сьогоднішній день контроль за дотриманням термінів оплати здійснює інспектор з основної діяльності. Неналежне виконання своїх посадових обовязків ОСОБА_2 пояснив відсутністю інформації збір якої також є його посадовим обовязком. В наказі зазначено, що виникла заборгованість свідчить про неналежне виконання ОСОБА_2 своїх посадових обовязків (п.п. 2.4 і 2.5. посадової інструкції інспектора з основної діяльності) та п. 2.18 Колективного договору. Оскільки ОСОБА_2 має не зняту догану за порушення п.п. 2.7, 2.8, 2.9 посадової інструкції інспектора з основної діяльності, та враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 147-149 КзПП України, п.7 Правил внутрішнього трудового розпорядку КП «Малиновський ринок», прийнято рішення про звільнення позивача з займаної посади. З даного наказу вбачається, що підставою для його прийняття були: доповідна записка головного бухгалтера ОСОБА_5 від 19.08.2015 року; доповідна записка заступника директора з основної діяльності ОСОБА_6 від 19.08.2015 року; пояснювальна записка ОСОБА_2 від 19.08.2015 року.

Як вбачається зі службової записки ОСОБА_2 від 10.08.2015 року адресованої заступнику директора КП «Малиновський ринок», ОСОБА_2 вказує, що сьогодні виконував розпорядження заступника директора разом з ОСОБА_7, продовжуючи інвентаризацію ними були переміряні обєкти: з магазину М -56 по М-49; з Р-31 поП-16; Р-37-Р-42. Робота з боржниками по наданню послуг не велася із-за відсутності списків боржників. Далі ОСОБА_2 вказує, що для поліпшення його роботи з підприємцями йому необхідно мати компютер, який він віддав системному адміністратору на ремонт у квітні 2015 року, а локальна мережа до нього дозволить систематизувати боржників. Позивач вказує, що до якихось боржників достатньо подзвонити, до якихось підійти, кому-то повірити, а хтось щомісячно затримує оплату, тому йому необхідно мати базу з анкетними даними підприємців, їхніми телефонами та номерами магазинів.

Судом досліджувалися і інші документи, що стали підставою для прийняття наказу про звільнення, а саме службова записка головного бухгалтера КП «Малиновський ринок», в якій вона доводить до відома заступника директора, що станом на 19.08.2015 року заборгованість підприємців, здійснюючих підприємницьку діяльність на території Малиновського ринку перед КП «Малиновський ринок» по оплаті за утримання та охорону торгівельних місць складає 145 000,26 гривень (без врахування заборгованості в різниці тарифів), що складає 15% від суми щомісячних нарахувань; доповідна записка заступника директора ОСОБА_8, де вказується, що в ході аналізу дотримання підприємцями, що здійснюють свою діяльність на території ринку Малиновський та які уклали договори про надання послуг по організації ринкової торгівлі виявлено наступне: згідно умов договору про надання послуг по організації ринкової торгівлі оплата послуг підприємцями повинна здійснюватися в термін з 1 по 10 число кожного місяця шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підприємства. Згідно доповідної головного бухгалтера ОСОБА_5 станом на 19.08.2015 року заборгованість склала 145 000,26 гривень. На даний час з підприємцями працюють інспектора з основної діяльності ОСОБА_2 та ОСОБА_9, ОСОБА_9 працює з 28.07.2015 року. Заступник директора у доповідній, що стала приводом для звільнення ОСОБА_2 констатує, що згідно посадовій інструкції п.2.4. інспектор зобовязаний здійснювати контроль за своєчасністю оплати підприємцями своїх торгівельних місць: згідно п.2.5. інспектор зобовязаний складати щомісячний звіт своєму безпосередньому керівнику по боржниках, провити з ними розяснювальну бесіду. Оскільки замість щомісячного звіту по фінансової дисципліні підприємців, ОСОБА_2 на її запитання не зміг чітко пояснити суму заборгованості, а пояснив, що йому потрібен список божників для роботи, а компютера в нього не має, то заступник директора вважає, що інспектор з основної діяльності ОСОБА_2 не належним чином виконує свої посадові обовязки по здійсненню контролю за фінансовою дисципліною контрагентів підприємців ринку, крім того отримує зауваження по своєї роботі, також має не зняте дисциплінарне стягнення догану.

Судом досліджувалися також пункти посадової інструкції інспектора з основної діяльності, порушення яких стали причиною для звільнення позивача з роботи за ч.3 ст.40 КЗпП України, а саме п.2.4. згідно з яким інспектор повинен здійснювати контроль за своєчасністю оплати підприємцями торгівельних площ та п.2.5. згідно з яким інспектор повинен щомісячно складати і подавати заступнику директора звіти боржників по сплаті послуг і проводити з ними розяснювальну роботу.

Проаналізувавши вищенаведені документи, які стали підставою для прийняття відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_2, суд дійшов до обгрунтованого висновку, що службова записка головного бухгалтера ринку взагалі не вказує на порушення посадових обовязків позивачем, головний бухгалтер фактично доповідає про суму заборгованості підприємців, яка утворилася внаслідок не оплати підприємцями послуг за охорону їхніх торгівельних місць, проте головним бухгалтером не вказується на причини ні період за який утворилася ця заборгованість. В доповідній записці заступника директора вказується на те, як підприємці повинні оплачувати послуги, а саме шляхом перерахування грошових коштів з 1 по 10 числа кожного місяця, проте ні в самій доповідній ні в посадовій інструкції нічого не зазначено до якого числа позивач має скласти відповідний звіт по боржниках і в якій формі надати цей звіт своєму керівникові.

Відповідно до ст.40 ч.1 п.3 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначний строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обовязків, щоб це невиконання або не належне виконання трудових обовязків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався по дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Отже виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог ч.1 п.3 ст.40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягають встановленню судом відповідно до вимог ст.214 ЦПК при вирішенні спору про законність звільнення ОСОБА_2, з вказаних підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення; чи передувало його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст.ст. 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість звільнення позивача за систематичне невиконання ним без поважних причин посадових обовязків, стороною відповідача суду надані доповідні записки головного бухгалтера та заступника директора від 19.08.2015 року, правову оцінку яким суд надав вище у мотивувальній частині рішення, проте актів, складених комісією працівників ринку, якими мали б бути встановлені порушення виконання посадових обовязків або невиконання цих обовязків позивачем, або інших доказів, суду не надано. Таким чином суд, дослідивши обставини, які становлять предмет доказування у справі, позбавлений можливості визначити який саме дисциплінарний проступок, що став безпосередньо підставою для звільнення, мав місце після винесеної позивачеві 11.12.2014 року догани.

Розірвання трудового договору на підставі ст.40 п.3 КЗпП України, відповідно до ст.43 КЗпП України повинно бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, відповідач належних та допустимих доказів такої згоди профспілки не надав.

У п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст. 147 (1), 148, 149 КЗпП правила та порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Проаналізувавши вищенаведену норму закону, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що при звільненні ОСОБА_2 не враховувалося ступінь тяжкості вчиненого проступку і чи має місце взагалі заподіяна позивачем шкода, не враховані і попередня робота позивача на протязі чотирьох років, не доведена також систематичність дисциплінарних проступків, за яке його було притягнуто до відповідальності.

Судом правильно не були враховані надані суду стороною відповідача заяви від 27.03.2015 року та від 29.04.2015 року, підписані підприємцями володільцями магазинів, розташованих на ринку Малиновський, в яких вони просять вжити заходів до працівників ринку в тому числі і до ОСОБА_2, які на їхню думку у процесі виконання робіт поводили себе не коректно, тому що ці скарги написані за три місяці до звільнення, причиною звільнення не були, за цими скаргами службової перевірки не проводилось, позивач до дисциплінарної відповідальності не притягувався, а тому вони і не мають правового значення для вирішення даного спору.

Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначені вище обставини вказують на те, що посилання позивача на порушення з боку відповідача його прав чи охоронюваних законом інтересів є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (статті 10 і 11 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст.235 КЗпП України незаконне звільнення являється для суду підставою для ухвалення рішення про поновлення на роботі і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом правильно було встановлено, що звільнення ОСОБА_2 було незаконним, тому задоволенню підлягають позовні вимоги про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно наданої суду довідку про місячну заробітну плату яка нараховувалася та виплачувалася ОСОБА_2 у 2015 році, його середньомісячна заробітна плата за 2015 рік становить 4702 гривні 22 копійки на місяць (37617,81:8 місяців), час вимушеного прогулу складає 2 місяці та 12 робочих днів (з 22.08.2015 року по 09.11.2015 року), тому з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення заробітна плата за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 12225 гривень 78 копійок.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Малиновський ринок» відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий ОСОБА_10

Судді ОСОБА_11

ОСОБА_12