Справа № 152/799/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
27 липня 2016 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого Строгого І.Л.,
секретаря Коновальчука О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 12 782,61 грн за кредитним договором від 10.11.2011 (далі кредитний договір).
У обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного кредитного договору, ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та позивачем договір. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредит в обумовленому сторонами розмірі. У свою чергу, ОСОБА_2 зобовязання за договором не виконала, оскільки своєчасно не надавала позивачу кошти для погашення кредиту, у звязку із чим станом на 31.03.2016 ОСОБА_2 мала заборгованість в сумі 12 782,61 грн.
З огляду на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму заборгованості та судові витрати.
Ухвалою від 30 травня 2016 року було відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено на 17 червня 2016 року.
Проте згідно з довідкою виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради від 27 травня 2016 року № 2180 померла у грудні 2013 року (а.с. 49).
Ухвалою суду від 17 червня 2016 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 залучено як правонаступника померлої відповідача ОСОБА_2 (а.с. 81).
Також до суду найшла уточнена позовна заява, у якій позивач, посилаючись на зазначені вище обставини, а також на те, що ОСОБА_1, як правонаступник прав та обовязків ОСОБА_2 зобовязана задовольнити вимоги банку, просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 10.11.2011 в сумі 671,70 грн (а.с. 56-58).
Представник позивача у судове засідання не зявився, проте у письмовому клопотанні (а.с. 38), представник позивача ОСОБА_3 просить суд розглянути справу за відсутності представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не зявлялася. До суду надійшли письмові заперечення, у яких відповідач просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги не визнає. Обґрунтовуючи свою позицію щодо позову відповідач зазначила, що з 1996 року по день смерті разом з донькою не проживала і спадщину після її смерті не приймала. У власності покійної дочки ніякого рухомого та нерухомого майна не було.
Ураховуючи викладене вище, суд ухвалив розгляд справи провести за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору, оформленого у вигляді анкети-заяви ОСОБА_2 від 10 листопада 2011 року, «Умов і правил надання банківських послуг», а також «Тарифів Банку», з якими погодилася ОСОБА_2, остання отримала кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 6-32).
Умовами укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.
Так, відповідно до Умов і правил надання банківських послуг, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (п. 2.1.1.5.5 Умов і правил надання банківських послуг).
Згідно з пунктом 2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку позичальник повинен виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.
Пунктом 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову.
Відповідно до п. 2.1.1.12.9 Умов і Правил, боржник доручає списувати з будь-якого рахунку, відкритого в банку, зокрема з картрахунку, грошові кошти для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобовязань.
Відповідно до п. 1.1.2.4 Умов та правил, при незгоді із зміною Правил та/або Тарифів, позичальник зобовязується звернутися в банк для розірвання договору та погасити виниклу заборгованість.
На підставі п. 1.1.3.2.3 Умов та правил, банк має право на зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків.
Власник карти зобовязаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту, згідно з п. 1.1.2.7 Умов та правил.
Позивач свої зобовязання за договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 кредит в обумовленому сторонами розмірі. У свою чергу, ОСОБА_2 зобовязання за договором не виконувала, допустивши заборгованість за кредитом.
Установленим судом обставинам відповідають кредитні правовідносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_2 (далі ЦК України).
Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).
За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Разом із тим, згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смертьі від 1 червня 2016 року, у грудні 2012 року ОСОБА_2 померла (а.с. 53).
Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 31 травня 2016 року вбачається, що спадкова справа до майна померлої ОСОБА_2 не заводилась (а.с. 51).
Відповідно до довідки виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 10 червня 2016 року № 250 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 по день смерті грудень 2012 року була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_2, але там не проживала (а.с. 78).
Згідно з довідкою виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 10 червня 2016 року № 251 ОСОБА_1 зареєстрована та проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, але там не проживала (а.с. 79).
Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 5 липня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 мешкає у власному будинку, підсобного господарства і транспортних засобів немає. Проживає з дочкою ОСОБА_4, яка є інвалідом дитинства І групи ОСОБА_5 ОСОБА_2 з 1996 року з ними не проживала (а.с. 88).
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Частинами 1 та 2 ст. 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч. 1 ст. 1221 ЦК України).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися його смертю.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не прийняла спадщину після смерті своєї дочки ОСОБА_2, оскільки, починаючи з 1996 року та по час відкриття спадщини вони взагалі не проживали разом. ОСОБА_3 лише реєстрація ОСОБА_2 за тією ж адресою, що і відповідач не може бути безумовним доказом прийняття ОСОБА_1 спадщини, адже відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Водночас положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
Таким чином, місцем проживання фізичної особи є її фактичне місце проживання, проте належних та допустимих доказів проживання постійного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивач суду не надав.
Судом також установлено, що ОСОБА_1 не подавала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Отже, обовязковою передумовою виникнення у спадкоємця зобовязання задовольнити вимоги кредитора є прийняття спадкоємцем спадщини та отримання у спадщину майна, за рахунок якого задовольнятимуться вимоги кредитора.
Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частинами 1, 2 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.
Проте, суд вважає, що до ОСОБА_1 не перейшли права та обовязки ОСОБА_2, у тому числі її зобовязання перед позивачем за кредитним договором від 10 листопада 2011 року, отже зважаючи на це, позивач не має права вимагати, а суд не може примусити ОСОБА_1 сплачувати кошти за чужим зобовязанням.
Зважаючи на усе вище викладене, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості належить відмовити повністю.
У звязку із відмовою в позові, судові витрати, понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 10, 11, 57-60, 88, 197, 212-215 ЦПК України, суд
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
Згідно зі статтями 223, 294, 296 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.Л.Строгий