Ухвала

іменем україни

14 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КоротунаВ.М., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсною частини правочину, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсною частини правочину.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08 жовтня 2007 року між ним та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 281 600 дол. США на придбання нерухомого майна - трикімнатної квартири АДРЕСА_1, яке було передано ПАТ «Укрсоцбанк» в іпотеку. Зазначав, що 26 грудня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» відступило своє право вимоги за кредитним договором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» «Довіра та Гарантія» на підставі договору про відступлення права вимоги. У цей же день останнє відступило право вимоги за кредитним договором ОСОБА_4 на підставі договору відступлення права вимоги. Вказував, що на момент набуття відповідачем права вимоги кредитний договір містив п. п. 4.4 та 4.5. Зазначав, що 18 червня 2015 року відповідач звернувся до нього з вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором протягом одного робочого дня з посиланням на зазначені вище пункти кредитного договору, які на думку позивача істотно звужують його права як споживача, оскільки позбавляють можливості усунути допущені порушення умов кредитного договору протягом розумного строку, які викладені в імперативній формі і не містять положень про умови за яких відповідна вимога втрачає чинність, що передбачено ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Враховуючи викладене, позивач просив визнати недійсними п. п. 4.4 та 4.5 кредитного договору від 08 жовтня 2007 року № 10-29/4349.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтованого виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору особами, які не мали достатнього обсягу цивільної дієздатності та що їх волевиявлення не було вільним чи не відповідало їх внутрішній волі. Крім того, судами правильно зазначено, що хоча і зміст п. п. 4.4 та 4.5 вказаного кредитного договору відрізняється від положень абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», його сторони не були позбавлені права визначити умови кредитного договору на власний розсуд з огляду на приписи ч. 2 ст. 6, ч. ст. 627 ЦК України, а тому сторонами правочину в момент його вчинення було додержано вимоги чинного законодавства, тобто відсутні підстави для застосування ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

М.В.Дем'яносов

А.В.Маляренко