АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

27 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Волошина М.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що між сторонами було укладено договір позики, зобов'язання за яким відповідачем виконані не було у встановлені у договорі строки, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з останнього на свою користь суму позики у розмірі 25 000грн., 3% річних у розмірі 2 050, 68грн., індекс інфляції - 6 033, 58грн /а.с.4-5/.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики від 28 січня 2008 року в розмірі 25 000грн., а також 3% річних за прострочення виконання договору в розмірі 2 050,68грн. та індекс інфляції за період з 28 січня 2009 року по 26 жовтня 2011 року в розмірі 6033, 58 грн. також вирішено питання щодо судових витрат /а.с.29-30/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, та рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права /а.с.53-58/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Нормами ст. 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що між сторонами 28 січня 2008 року було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 25 000 грн. строком на один рік, тобто по 28 січня 2009 року та зобов'язався їх повернути у зазначений у договорі строк /а.с.6/.

В матеріалах справи заява про повернення грошових коштів взятих у борг відсутня та відповідачем на підтвердження виконання зобов'язань за договором надана не була, як і будь-яких інших доказів щодо повернення коштів.

У порушення умов спірного договору позики відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав та у встановлені в договорі строки грошові кошти не повернув. У зв'язку з викладеним на момент пред'явлення позовних вимог утворилася заборгованість в розмірі 33 084,26 грн. із яких: основна сума боргу - 25 000 грн.; 3% річних - 2 050,68 грн. та індекс інфляції за період з 28 січня 2009 року по 26 жовтня 2011 року у розмірі 6 033, 58грн.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Тому, суд першої інстанції вірно встановив правову природу договору та прийшов до правильного висновку, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав та стягнув з нього суму боргу на користь позивача.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції при ухвалені рішення було неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи, а саме судом не було досліджено оригіналу боргової розписки на підставі якої стягується борг, оскільки в матеріалах справи міститься лише її копія. Також апелянт в своїй скарзі наполягає на тому, що жодних позик від позивача не отримував та розписок не складав.

На підтвердження даних обставин відповідач разом зі своїм представником у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, що було задоволено ухвалою колегії суддів від 12 серпня 2015 року.

Однак у зв'язку з несплатою відповідачем грошових коштів на проведення судової експертизи та виконання не в повному обсязі клопотання судового експерта, щодо надання додаткових матеріалів, необхідних для її виконання, дана цивільна справа була повернута до суду апеляційної інстанції без проведення судової почеркознавчої експертизи.

Відповідач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 10 ЦПК України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Отже, суду не було надано будь-яких доказів в розумінні ст. 57-61 ЦПК України, які підтверджують відсутність боргових зобов'язань відповідача перед позивачем, оскільки апелянтом не було доведено що останній не надавав та не підписував боргової розписки.

Щодо тверджень відповідача, про відсутності оригіналу боргової розписки в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що це не підстава в розумінні ст. 309 ЦПК України для скасування рішення, оскільки оригінал розписки був досліджений у судовому засіданні та її копію долучена до матеріалів справи.

Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну оцінку відповідно до норм ЦПК України та є такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст.303, ст.307, 308 ЦПК України, колегії суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2012 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Волошин М.П.

Демченко Е.Л.