АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКорчевного Г.В., Слободянюк С.В.
при секретаріЛознян О.С.
за участю: позивача ОСОБА_5,

представника позивача ОСОБА_6,

відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представника відповідачів ОСОБА_9,

представника третьої особи ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа житлово-будівельний кооператив «Спартак» про виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 37-40/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_6, в інтересах ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема відсутні посилання на обставини, які б підтверджували, що позивач та відповідачі проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство, оскільки вони не є членами сім'ї наймача. Також зазначив, що чинним законодавством не передбачено переходу прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку його зміни, а тому припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

№ справи 754/15315/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/752 /2016
Головуючий у суді першої інстанції: Ярошенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення скасуванню в частині підстав відмови у позові з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, що підтверджується відповідним договором дарування квартири від 12.08.15 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.08.15 року.

Згідно довідки форми № 3 у спірній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_7 - з 1995 року та ОСОБА_8 - з 2011 року.

Також встановлено, що відповідно до ордеру на жиле приміщення №Б 96315 квартира АДРЕСА_2 / на даний час перейменовано на вул. Братиславську/ у м. Києві надана ОСОБА_12 та її донці ОСОБА_13 / ОСОБА_5/

Відповідно до свідоцтва про право власності, спірна квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_12, після укладення договору дарування з 12.08.15 року спірна квартира знаходиться у власності ОСОБА_5

ОСОБА_12 також є рідною матір'ю покійного ОСОБА_14 - чоловіка ОСОБА_7 та батька ОСОБА_8, які зареєстровані у спірній квартирі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України, про те, що членами сім'ї, окрім дружини, батьків та дітей, може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають з наймачем. Встановивши, що відповідачами є дружина покійного брата - ОСОБА_7, яка зареєстрована у спірному житловому приміщенні з 1995 року та ОСОБА_8, яка є племінницею позивача та зареєстрована у спірному житловому приміщенні з 1995 року, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачі є членами сім'ї позивача у розумінні законодавства України, тому до них застосовується ст. 157 ЖК України, відповідно до якої членів сім`ї власника квартири може бути виселено лише у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. В ході розгляду справи, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникають, періодично конфліктні ситуації, однак наявність періодичних неприязних, конфліктних відносин між сторонами по справі не може бути безумовною підставою для виселення відповідачів, у зв'язку з чим суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

У відповідності до норм права, закріплених у статтях 383, 391 та 405 ЦК України, статті 156 ЖК Української РСР, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що померлий ОСОБА_14 не був власником спірної квартири, ОСОБА_7 зареєстрована у спірній квартирі з дозволу власника ОСОБА_12, а ОСОБА_8, як неповнолітня донька ОСОБА_14, однак обґрунтовуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо застосування до спірних правовідносин ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу, у відповідності до якої стягується плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, що встановлюється угодою сторін.

Колегією суддів встановлено факт відчуження колишнім власником квартири і переходу права власності на майно до позивачки, яка жодних договорів з відповідачами щодо визначення підстав їх проживання не укладала, та виявивши намір на власний розсуд користуватися своєю власністю, однак, невірно обрала спосіб захисту своїх прав, пославшись при цьому на ст. 116 ЖК Української РСР, а тому вимоги позивачки щодо усунення перешкод у користуванні її власністю шляхом виселення не відповідають положенням статті 16 ЦК України, а вимоги щодо зняття з реєстрації заявлені передчасно та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням того, що між сторонами договірних зобов'язань не існувало, до спірних правовідносин повинні застосовуватись положення статті 391 ЦК України про те, щовласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями глави 29 ЦК України регламентовано спеціальні способи, спрямовані на захист права власності та інших речових прав, які, зокрема, не обмежуються наявним переліком.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За вимогами ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом, тобто, виселення є можливим лише з передбачених законом підстав.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави вважати, що до способів захисту речових прав, які підлягають до застосування відповідно до положень глави 29 ЦК України, віднесено з поміж інших і усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Таким чином, встановивши, що відповідачі не самоправно вселились у спірну квартиру, суд першої інстанції не вірно визначився зі способом захисту прав позивача та не встановив, що позивачем у відповідності до ст. 16 ЦК України не вірно обрано спосіб захисту його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року - скасувати, постановивши нове рішення яким у задоволенні позову відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: