Гайворонський районний суд Кіровоградської області
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2016 року Гайворонський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Поліщук В.В.,

при секретарі Діхтяренко М.Ф.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Гайвороні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У листопад 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Гайворонського районного суду Кіровоградської області з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати в сумі 9145 грн., стягнення 1900 грн. компенсації за невикористану відпустку з 01.04.2013 року по 10.08.2015 року.

В обґрунтування вимог зазначила, що з 01.04.2013 року вона працювала у ФОП ОСОБА_4 менеджером.

10.08.2015 року була звільнена з роботи за п. 1 ч. 36 КЗпП України за згодою сторін.

З 01.01.2015 року по 10.08.2015 року їй була нарахована заробітна плата але при звільненні не виплачена в порушення вимог ст. 116 КЗпП України.

З 19 січня 2015 року ОСОБА_4 вона не була допущена до роботи. Її обовязки передані іншому працівнику, а тому вона звернулась до відповідача з проханням звільнити її з роботи за власним бажанням.

9 лютого 2015 року в приміщенні Гайворонського районного центру зайнятості населення в присутності працівника центру при підписанні угоди про розірвання трудового договору відповідач відмовився підписувати угоду.

В подальшому відповідач умисно зволікав з її звільненням та не надавав робоче місце.

Під час розгляду справи по суті представник позивача ОСОБА_1 відмовився від позову в частині стягнення 1519 грн. 85 коп. компенсації за відпустку і ця відмова прийнята судом (а.с. 65, 72) і уточнив позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 8625 грн. 43 коп.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовну заяву підтримав та просить її задовільнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат ОСОБА_2 позовну заяву не визнав, пояснив, що 01.04.2013 року ОСОБА_3 перебувала з ФОП ОСОБА_4 в трудових відносинах згідно укладеного трудового договору, зареєстрованого в державній службі зайнятості за № 1 від 1.04.2013 року.

Але з невідомих причин, ОСОБА_3 з 19 січня 2015 року припинила виходити на роботу.

30.01.2015 року позивач надала заяву, в якій просить звільнити її із займаної посади за власним бажанням. Надати пояснення причин своєї поведінки та не виходу на роботу відмовилась, на що був складений відповідний акт 30.01.2015 року.

Відповідно до Наказу №3 про припинення трудового договору, 01.02.2015 року ОСОБА_3 звільнено.

Таким чином заробітна плата ОСОБА_3 за період з 01.01.2015 року по 18.01.2015 року складає 519 гривень 57 копійок - за фактично відпрацьовані дні. Розрахункові (відпускні) за період з 01.04.2013 по 18.01.2015 року складає 1519 гривень 85 копійок.

Станом на 24.11.2015 року дані суми позивачу виплачені, що підтверджується квитанціями про поштовий переказ №257, 258 від 23.11.2015 року.

Позивачка вказала, що з 01.01.2015 року по 10.08.2015 року, відповідачем нараховувалась заробітна плата та підтверджує дані нарахування довідкою Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків.

Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки з 19.01.2015 року заробітна плата ОСОБА_3 не нараховувалась, а довідка Пенсійного фонду не є доказом нарахування, а несе лише інформацію про наявність страхового стажу у застрахованої особи для обчислення пенсії в майбутньому.

Позивач ОСОБА_3 написала заяву про розірвання трудових відносин із власної ініціативи та за власним бажанням. Позивач була звільнена з роботи і на роботу до відповідача ОСОБА_4 більше не виходила..

Трудова книжка ОСОБА_3 знаходилася безпосередньо у позивачки. Фактично трудовий договір між ФОП ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 був припинений за ініціативою позивача ОСОБА_3 (за власним бажанням) 1 лютого 2015 року, але відповідно до порядку реєстрації трудових договорів не був знятий з реєстрації в державній службі зайнятості та не повідомлена належним чином податкова інспекція, щодо припинення трудових відносин з найманим працівником, тому у відповідача ФОП ОСОБА_4 залишилися зобов'язання по сплаті єдиного соціального внеску, як обов'язкового державного платежу.

ФОП ОСОБА_4 був сплачений єдиний страховий внесок, обрахований із суми 1300 грн (округленого мінімального доходу, на який нараховується ЄСВ, 1218 грн). Але сума 1300 грн не є доходом (заробітною платою) позивача ОСОБА_3, на яку вона претендує як на заборговану заробітну плату та компенсацію відпускних.

Заробітна плата та відповідно компенсація відпускних нараховується на підставі табелю обліку робочого часу, обчислюється у відповідних відомостях на виплату заробітної плати щомісячно. Так як позивачка ОСОБА_3 за власним бажанням розірвала трудові відносини з підприємцем ОСОБА_4 ще 1 лютого 2015 року, то відповідно заробітної плати у неї, нарахованої за період з 19 січня по 10 серпня 2015 року, не має.

Судом встановлено, що 01.04.2013 року між ФОП ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладений трудовий договір, який зареєстровано у Гайворонському центрі зайнятості, згідно цього договору позивачку прийнято на роботу менеджером у ФОП ОСОБА_4 з заробітною платою 1200 грн. на місяць. 10.08.2015 року вона була звільнена з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5, 6).

Судом в судовому засіданні оглянуті оригінали відомостей на заробітну плату та табелі обліку використання робочого часу за період з 01.01.2015 року по 01.09.2015 року і встановлено, що позивачка з 19.01.2015 року не табелювалась і їй не нараховувалась заробітна плата. В табелях обліку робочого часу стоять прогули.

Позивачка, її представник ОСОБА_1 відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України належних та допустимих доказів суду не надали, що позивачці була нарахована заробітна плата, але не виплачена.

Обовязок надати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень законом покладено на сторони (ст. 60 ЦПК України).

При таких обставинах позов не підлягає задоволенню

Керуючись ст.ст. 94, 95, 115, 116, 117 КЗпП України,

ст.ст. 88, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати в сумі 8625 грн. 43 коп. відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції (Гайворонський районний суд), шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: В. В. Поліщук

Дата документу 28.01.2016