Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Журавель В.І., ШтеликС.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 25 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області

від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з серпня 1998 року він працював слюсарем по експлуатації та ремонту підземних газогонів публічного акціонерного товариства «Криворіжгаз». 7 грудня 2012 року за станом здоров'я, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалід війни 3 групи, він був переведений контролером газового господарства абонентської служби, в подальшому назву відділу було перейменовано і його посада стала називатись контролер газового господарства супроводження клієнтів фізичних осіб управління обліку та балансів.

Зазначав, що у грудні 2014 року йому було повідомлено про скорочення його посади та запропоновано написати заяву про переведення на тимчасову роботу на період перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку контролера - ОСОБА_6, яка повинна була вийти на роботу не раніше 2017 року, на що він погодився.

У зв'язку із виходом на роботу з відпустки ОСОБА_7, 29 квітня

2015 року його повідомили про звільнення.

20 травня 2015 року він вийшов на роботу після лікування і був повідомлений про те, що наказом від 30 квітня 2014 року № 177-к його звільнено.

Від отримання наказу про звільнення він відмовився, оскільки вважав його незаконним, так як вважав, що його робота на тимчасовій посаді мала тривати до 2017 року.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3 450 грн та

2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_4 у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України) правильно виходили із того, що у зв'язку зі скороченням посади, на якій працював позивач, останнім було надано письмову згоду про переведення його контролером газового господарства відділу обліку газу управління обліку та балансів за строковим договором на період відпусток ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, тобто на роботу за строковим договором до указаного періоду, до фактичного виходу з відпусток указаних осіб.

При цьому правильно виходили із того, що відповідачем не порушені вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідно до якої не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи власника або уповноваженої ним особи, оскільки позивача було звільнено згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку трудового договору, за якою припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви працівника.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик