АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3149/15-ц Головуючий в першій
Категорія № 50 (І) інстанції ОСОБА_1
№ 22-ц/774/371/К/16 Доповідач Соколан Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Соколан Н. О.

суддів Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

За участю: секретаря Петренко К. І.,

позивача ОСОБА_2

та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, відділу Державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, встановлення розміру заборгованості по аліментам, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ВДВС Нікопольського МУЮ Дніпропетровської області про часткове звільнення від сплати заборгованості по аліментам, встановлення розміру заборгованості по аліментам. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є батьком малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 з нього на користь відповідача ОСОБА_4 стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_5 і доньки ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття.

Під час виконання зазначеного рішення суду у позивача виникла заборгованість зі сплати аліментів.

Враховуючи те, що з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року син ОСОБА_7 проживав разом з позивачем і знаходився на повному його утриманні і не перебував на утриманні відповідача, просив суд звільнити його від сплати аліментів на сина за вказаний період.

Рішенням Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам, що були стягнуті згідно рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів частково, - в частині заборгованості, що утворилася по сплаті аліментів, стягнутих на утримання його малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року на загальну суму 4982, 65 грн.

Встановлено, що розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментам, які були стягнуті з нього згідно рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року складає 4982, 65 грн.

Зобовязано ВДВС Нікопольського МУЮ Дніпропетровської області провести перерахунок заборгованості по аліментам, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі рішення Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, виключивши із загальної суми боргу 4982,65 грн. за період часу з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року, що припадає на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині в позові відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, посилаючись на не зясування усіх обставин справи та порушення вимог матеріального права. Вважає, що суд не взяв до уваги, що позивач буз зобов?язаний сплачувати аліменти за рішенням суду, необґрунтовано прийняв до уваги показання позивача та свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що вони утримували дитину, не взявши до уваги, що свідки є родичами позивача, тому мають упереджену позицію. Судом не встановлено, що насправді ОСОБА_5 проживав з батьками позивача, останній лише деколи відвідував дитину, тому фактично не утримував її. Відповідач, маючи на утриманні ще й дочку ОСОБА_11, яка постійно хворіє, не мала змоги опіклуватись й сином, тому на певний період передала його батькам позивача, але не йому особисто, що свідчить про помилковість висновку суду щодо наявності домовленості між сторонами про передачу дитини. Також судом не прийнято до уваги, що позивач взагалі не сплачував аліменти та додаткові витрати на лікування дочки, однак така протиправна поведінка є підставою, яка має важливе значення для вирішення справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, позивач ОСОБА_2 є батьком малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а відповідач є матірю дитини.

Рішенням Юрївського районного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2010 року у цивільній справі № 2 180/2010 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 у твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 17 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 7 9).

Але у 2011 році, через хворобу доньки ОСОБА_6, ОСОБА_4 передала сина ОСОБА_7 до родини ОСОБА_2 з 22.10.2011 року до 28.08.2014 року за адресою: Дніпропетровська область, Нікопольський район, с. Камянське, вул. Озерна, 8.

По зазначеній адресі разом з ОСОБА_2, який там зареєстрований та мешкає, проживають його мати ОСОБА_12, батько ОСОБА_8 та брат ОСОБА_10 (а. с. 13,26).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про його звільнення від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_7 за період 22.10.2011 року по 28.09.2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконав свій обовязок по утриманню малолітнього сина ОСОБА_7, але у інший спосіб шляхом спільного проживання та повного утримання дитини, а ОСОБА_4 зі своїм сином в цей період не проживала і щоденних витрат по його утриманню не несла.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Обставиною, що має істотне значення для часткового звільнення ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментам суд вважає факт проживання його сина ОСОБА_7 разом з позивачем протягом тривалого часу - з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року - та фактичне виконання позивачем в цей період часу обовязку по утриманню свого сина.

Як встановлено ч. 2-3 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що отримувати аліменти має право лише той з батьків, з ким проживає дитина, виходячи з положень ст. ст. 180 і 181 СК України, у поєднанні зі ст. ст. 9 і 160 СК України, оскільки позивач ОСОБА_2 виконав свій обовязок по утриманню малолітнього сина ОСОБА_7 виконував, але у інший спосіб, ніж встановлено судовим рішенням, шляхом спільного проживання та повного утримання дитини.

На думку колегії, відповідачем ОСОБА_4, в порушення вимог ст.ст. 10, 61 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її доводів щодо безпідставності позовних вимог.

Посилання апеляційної скарги на те, що свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мають упереджену позицію не спростовують того факту, що малолітній ОСОБА_5 у період з 22 жовтня 2011 року по 28 серпня 2014 року проживав окремо від матері за адресою, де зареєстрований і мешкає й позивач ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 проживав за іншою адресою не знайшли свого підтвердження у письмових доказах або показаннях свідків, які не підтвердили зазначеної обставини.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, маючи на утриманні ще й дочку ОСОБА_6, яка постійно хворіє, не мала змоги опіклуватись й сином, тому на певний період передала його батькам позивача також не доведені належним чином.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач взагалі не сплачував аліменти та додаткові витрати на лікування дочки, на думку колегії суддів, не є обставиною, яка має впливати на вирішення даної справи.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 303,307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Нікопольського міскрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: