У х в а л а

іменем україни

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Улистопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутих коштів у сумі 123 670 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що у грудні 2012 року він вирішив придбати у відповідачів автомобіль Mitsubishi Outlander, д.н.з. НОМЕР_2, за 18 000 дол. США. Оскільки позивач не мав повної суми коштів, сторони погодили сплатити спочатку аванс у розмірі 6 400 дол. США, а потім залишок коштів - до листопада 2013 року. На виконання цієї домовленості позивачем було сплачено 6 400 дол. США авансу, а потім 13 лютого 2013 року - 3 000 дол. США, 17 листопада 2013 року - 900 дол. США, 9 грудня 2013 року - 1 000 дол. США.

У процесі експлуатації автомобіля з'ясувалося, що він був у ДТП, ремонтувався, його переварювали, тому позивач відмовився сплачувати кошти, повернув

ОСОБА_2 автомобіль, а вона написала розписку про те, що автомобіль отримала.

Посилаючись на те, що фактично між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, отже кошти, отримані відповідачем, є безпідставно набутим майном та відповідно до ст. 213 ЦК України підлягають поверненню йому, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_2

123 670 грн. та з ОСОБА_4 - 44 700 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, збережених без належних підстав, у розмірі 36 901 грн 08 коп.

В обґрунтування позову зазначали про те, що ОСОБА_1 заволодів належним їм автомобілем, а ОСОБА_2 - грошовими коштами, без достатньої правової підстави, отже, відповідно до ст. 1214 ЦК України ОСОБА_1 повинен відшкодувати доходи, отримані ним від використання безпідставно набутого майна.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року, позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 123 670 грн. та судовий збір у розмірі 1 236 грн 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 44 700 грн. та судовий збір у розмірі 447 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять скасувати рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, провадження у справі закрити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як встановлено судами, спірні правовідносини були предметом розгляду Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у справі № 539/2848/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та стягнення коштів.

У межах вказаної справи встановлено, що згідно з розпискою від 7 січня 2013 року (а.с. 46) ОСОБА_2 продає ОСОБА_1 автомобіль Mitsubishi Outlander, 2006 року, д.н.з. НОМЕР_2, за 18 000 дол. США, та від ОСОБА_1 отримала 6 400 дол. США. Решту суми, 11 600 дол. США, ОСОБА_6 зобов'язується віддати до листопада 2013 року, що підтверджується копією розписки.

У подальшому ОСОБА_4, у рахунок оплати за автомобіль, 13 лютого

2013 року отримав від ОСОБА_1 3 000 дол. США. Крім того, в рахунок оплати за автомобіль, 17 листопада 2013 року ОСОБА_2 отримала від

ОСОБА_1 900 дол. США та 9 грудня 2013 року - 1 000 дол. ІСША.

Факт отримання коштів підтверджується відповідними розписками

(а.с. 47-49).

6 лютого 2014 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_2 автомобіль Mitsubishi Outlander, 2006 року, д.н.з. НОМЕР_2, написавши власноручно розписку, в якій вказав, що повертає вказаний автомобіль, ніяких претензій до ОСОБА_2 не має, що підтверджується цією розпискою.

ОСОБА_2, у свою чергу, також написала розписку, згідно з якою підтвердила, що отримала від ОСОБА_7 спірний автомобіль після тривалого користування, претензій до ОСОБА_1 вона не має, що підтверджується розпискою.

Судом першої інстанції також встановлено, що спірний автомобіль з обліку не знімався та не ставився на облік в органах ДАІ ОСОБА_1

Фактична передача транспортного засобу у володіння ОСОБА_1 не є підставою набуття права власності на спірний автомобіль.

Тобто сплата ОСОБА_1 частини коштів за спірний автомобіль та розписка ОСОБА_2 можуть свідчити лише про здійснення ОСОБА_1 попередньої оплати вартості предмета, який у подальшому він мав намір придбати, тобто про вчинення сторонами дій, по підготовці до укладання договору купівлі-продажу автомобіля.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Норми ст. 635 ЦК України не передбачають відповідальності особи за ухилення від укладання договору після досягнення домовленості про намір купити автомобіль.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходячи із встановлених у справі обставин, вважав, що фактично між сторонами було досягнуто домовленість про намір придбати автомобіль.

До укладення договору купівлі-продажу автомобіля відповідачі добровільно передали позивачу автомобіль у користування, про що свідчить передача технічного паспорту та власноручно написана розписка, натомість позивач передав частину коштів на підтвердження своїх намірів щодо купівлі автомобіля у майбутньому, а оскільки договір купівлі-продажу так і не було укладено, кошти, передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають поверненню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходили із того, що ОСОБА_2 добровільно передала ОСОБА_1 технічний паспорт та власноручно написала про це розписку, а після одержання автомобіля назад написала розписку про те, що не має претензій до ОСОБА_1 Чинне законодавство України дозволяє безоплатну передачу автомобіля для користування іншій особі. Відтак, твердження позивачів за зустрічним позовом про користування автомобілем без достатньої правової підстави є помилковими. Підстава для користування автомобілем відпала з часу відмови ОСОБА_1 від укладання договору купівлі-продажу, проте останній одразу ж повернув автомобіль власнику.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Під час вирішення спору судами правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик
І.М. Завгородня