Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 січня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Голуб А. В. ,

при секретарі - Куца В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Біла Церква в залі суду №4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 09.03.1990 року по 17.04.2002 року. Позивачка вказувала на те, що після укладення шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 22.05.1997 року вона стала власником квартири АДРЕСА_1. Позивачка посилалася на те, що у вказаній квартирі зареєстрований її бувший чоловік ОСОБА_2, який в 2004 році забрав свої особисті речі та залишив вищевказану квартиру і з вказаного часу ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 і місце його проживання невідоме. Позивачка також вказувала на те, що відповідач не несе витрати на комунальні послуги і не утримує вказане житлове приміщення. Позивачка просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. 72 ЖК України, ст. 383, ст. 405 ч. 2 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги ОСОБА_1 та суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 на підставі ст. 405 ч. 2 ЦК України.

Позивачка підтримала вищевказані уточнені позовні вимоги.

Відповідач до суду не з"явився, про день і час розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, а тому суд згідно ст.ст. 224, 225 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи, про що не заперечувала позивачка та її представник.

Заслухавши пояснення учасника процесу, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні було встановлено, що 09.03.1990 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб. Наведене підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу, поясненнями позивачки.

Судом встановлено, що 22.05.1997 року було укладено договір купівлі-продажу квар тири, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Янушевською В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 3-1412 згідно до якого ОСОБА_5, ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_1 купила квартиру під АДРЕСА_1. На вказаному договорі купівлі-продажу міститься реєстраційний напис про те, що квартира АДРЕСА_1 в Білоцерківському бюро техніч ної інвентаризації за ОСОБА_1, записаний у реєстрову книгу №98 реєстр №11084 від 26.05.1997 р. Наведене вбачається з оригіналу договору купівлі-продажу квартири від 22.05.1997 року, який був оглянутий у суді, а в справі знаходиться копія вказаного договору.

В судовому засіданні також встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: з 30.05.1997 року позивачка - ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2 та дочка сторін - ОСОБА_7, з 08.09.2009 року син - ОСОБА_8, з 02.07.2013 року мати позивачки - ОСОБА_9 Наведене підтверджується довідкою /форма №3/ виданою КП БМР ЖЕК №6 від 21.09.2015 року за №7720.

Судом встановлено, що 17.04.2002 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу.

Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 2004 року не проживає у спірній квартирі, а проживає в іншому житловому приміщенні, адреса відповідача невідома, відповідачу не чинилися перешкоди у проживанні на спірній житловій площі. Наведене ствердила в судовому засіданні позивачка, її представник, а також вказане підтверджується показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 Також наведене підтверджується копією акту від 15.09.2015 року, який затверджений начальником КП БМР ЖЕК №6, свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 підтвердили обставини, які вказані у зазначеному акті. Крім вказаного, також встановлено, що відповідач витрат на утримання спірної квартири не несе і комунальні послуги останній не сплачує, а всі вказані витрати несе позивачка.

Згідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.

Відповідно до ст. 23 КпШС України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно до ст. 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю

розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної

давності.

Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

В ч. 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. А в ч. 2 цієї ж статті вказано, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, оскільки вказана вище квартира під АДРЕСА_1, придбана під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1, то вона є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, оскільки квартира під АДРЕСА_1 являється майном нажитим подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін по справі, хоча договір купівлі-продажу квартири від 22.05.1997 року укладений на ім»я ОСОБА_1, що підтвердила у суді і сама позивачка.

Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положення ч. 2 ст. 405 ЦК України стосуються члена сім"ї власника житла і у вказаній частині передбачено, що член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено у суді, відповідач ОСОБА_2 не являється членом сім»ї власника вказаної квартири, а являється співвласником квартири під АДРЕСА_1, а тому посилання позивачкою та її представ ником на норми ч. 2 ст. 405 ЦК України є необгрунтованими.

Суд не приймає до уваги посилання позивачки на те, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки, а оскільки відповідач до даного часу не ставив питання у суді про розподіл вищевказаної квартири, то він пропустив строк звернення до суду з позовом про розподіл вказаної квартири, яка була придбана сторонами під час шлюбу, і як наслідок позивачка стала одноосібним власником вищевказаної квартири, бо на даний час предметом розгляду у суді не являється позов про розподіл майна подружжя і суд при розгляді даної справи не може застосовувати позовну давність на яку посилається позивачка.

На підставі вищевикладеного та ст.ст. 22,23,28,29 КпШС України, ст.ст. 317,319,405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 60,69,70,72 СК України, керуючись ст.ст.10,60,88,212-215,218,224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Рішення суду для позивача може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. В. Голуб