Справа № 503/62/16-ц
У Х В А Л А

20.01.2016 року м. Кодима, Одеської області

Суддя Кодимського районного суду Одеської області Сопільняк О.М., перевіривши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з державного підприємства «Писарівський спиртзавод» нарахованої та не виплаченої заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

18 січня 2016 року заявниця ОСОБА_1 звернулась до Кодимського районного суду Одеської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з державного підприємства «Кодимський спиртзавод» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, у тому числі і в пункті 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» зазначив, що стаття 6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь - яких його цивільних прав та обов'язків.

Водночас, таке праве має бути реалізоване у порядку та у спосіб, що передбачені законом.

Так, стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу.

Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.96 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати.

З поданої до суду заяви про видачу судового наказу та долучених до неї письмових документів вбачається, що 26 грудня 2013 року між ДП «Кодимський спиртзавод» та заявницею строком на 2 роки (з 26.12.2013 по 26.12.2105 р.р.) був укладений цивільно-правовий договір, за умовами якого виконавець, тобто заявниця, взяла на себе зобовязання надати замовнику послуги з охорони (п.1.1 договору).

У цьому ж пункті 1.1 договору від 26 грудня 2013 року вказано, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпадає під дію внутрішнього трудового розпорядку, не має права на одержання допомоги із соціального страхування, не сплачує страхові внески на загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності.

Стаття 626 ЦК України визначає загальне поняття цивільно-правового договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Поняття трудового договору міститься у ст.21 КЗпП України, відповідно до якої трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Основною відмінністю договорів цивільно-правового характеру від трудових договорів є те, що перші регламентуються Цивільним кодексом України, а другі - Кодексом законів про працю України.

Суттю цивільно-правових відносин є те, що одна сторона (виконавець) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другою сторони (замовника), а останній повинен прийняти й оплатити виконану роботу. Отже, трудові стосунки між сторонами при укладанні договору не виникають. Сторонами таких угод є замовник і виконавець, а не працівник і власник (роботодавець).

Таким чином, за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Наказ (розпорядження) про прийом на роботу не видається.

В пункті 2.1 укладеного сторонами договори зазначено, що за виконану роботу виконавець отримує винагороду, яка не є заробітною платою, мова про яку йде в п.1 ч.1 ст.96 ЦПК України.

Відповідно до п.п.1 та 2 ч.3 ст.100 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, якщо заявлено вимогу, не передбачену ст.96 цього Кодексу та з поданих матеріалів вбачається спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.95,96,100,101 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В :

В прийнятті заяви ОСОБА_1 до державного підприємства «Писарівський спиртзавод» про стягнення нараховане, але не виплаченої заробітної плати відмовити, розяснивши заявниці право звернутись до суду з тими самими вимогами в порядку позовного провадження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом пяти днів з моменту отримання її копії.

Суддя ОСОБА_2