Єдиний унікальний номер 242/209/15-ц Номер провадження 22-ц/775/151/2016
головуючий в I інстанції Моцний О.С.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2016 року апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Груіцької Л.О.

за участі секретаря судового засідання Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

В позові поданому до суду 23 січня 2015 року ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу вказуючи, що остання 25 жовтня 2013 року отримала в позику кошти в сумі 4750,00 доларів США, що становило 38000,00 грн., які вона зобовязувалася повернути до 01 листопада 2014 року, однак взятого на себе зобовязання не виконала і на момент звернення до суду позику не повернула.

07 жовтня 2015 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за курсом що існував станом на час ухвалення рішення суду в розмірі 101004,23 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 18 листопада 2015 року позов задоволено повністю, також вирішено питання про судові витрати.

З рішенням суду відповідач не погодилася, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову в позові через невідповідність висновків суду обставинам справи, вказуючи що судом не враховано того, що позивач не надавав коштів в позику та фактично мали місце інші правовідносини. Також судом порушено норми процесуального права при вирішенні клопотання про призначення додаткової експертизи.

Заслухавши доповідача, за відсутності сторін повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи телефонограми, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити за наступних підстав.

Суд першої інстанції задовольнив позов виходячи з того, що договір позики від 25 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 4750,00 доларів США., з кінцевим терміном повернення до 01 листопада 2014 року /надалі Договір позики/ відповідає вимогам матеріального права, та суд вважав, що умови договору позики позичальником не виконані та кошти не повернуто, з огляду на що, стягнув з ОСОБА_2 всю суму заборгованості за курсом що існував станом на час ухвалення рішення суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення відповідно до вимог статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини.

Задовольняючи позов, суд керувався статтями 1046, 1047 Цивільного кодексу України та виходив із того, що за договором позики укладеному у письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві в такій же сумі.

Тобто, виходячи із змісту наведених норм, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами у справі письмового договору позики, що підтверджено в судовому засіданні письмовою розпискою від 25 жовтня 2013 року.

Також, вирішуючи спір, судом першої інстанції повно встановлені обставини, які враховуються для визначення розміру отриманих у позику грошових коштів.

Так, відповідно до змісту розписки від 25 жовтня 2013 року ОСОБА_2 отримала кошти саме в позику /а.с. 6/ та в розписці зазначено суму коштів 4750,00 доларів США, що становило 38000,00 грн. із відміткою про те, що грошові кошти мають бути повернуті до 01 листопада 2014 року, та суд обґрунтовано виходив з того, розписка з підписом ОСОБА_2 є доказом отримання нею від ОСОБА_1 позики в сумі 4750,00 доларів США, що становило 38000,00 грн.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з вимогами цивільного законодавства, зокрема статтею 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, та за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обовязки, доки презумпція не буде спростована.

Отже до спростування презумпції правомірності договору позики укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2, всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватись, а створені обовязки підлягають виконанню.

Та стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину /договору позики/ прямо законом не встановлена, та ОСОБА_1 не довела тих обставин на які вона посилалася, щодо відсутності її волевиявлення на отримання позики.

Вираження волі ОСОБА_2 відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору позики /письмової розписки/, та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Разом з тим, доводи викладені в апеляційній скарзі з приводу того, що розписка сфальсифікована, оскільки відомості щодо суми коштів які передавалась в позику були внесені вже після підпису позичальника ОСОБА_2 іншою особою, спростовані висновком судово-почеркознавчої експертизи № 84 від 20 липня 2015 року /а.с. 52-54/, відповідно до якого рукописний текст розписки виконано однією особою.

Та суд виходить з того, що встановлені в ході апеляційного розгляду обставини щодо наявності між ОСОБА_1 продавцем та покупцем ОСОБА_2, підтверджених письмовими доказами обставин щодо купівлі-продажу нерухомого майна не спростовують самого факту отримання позики ОСОБА_2 на умовах та в сумі підтвердженій письмовою розпискою.

Таким чином, умови викладені в оспорюваній розписці, що оформлена та підписана обома сторонами, якими була погоджена валюта позики, строк повернення, повинна виконуватись належним чином, та суд обґрунтовано виходив з того, що між сторонами виникли права та обовязки, саме ті, що випливають із змісту договору позики.

Також висновки суду узгоджуються із положеннями ч. 2 ст.1051 ЦК України, якою передбачено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У той же час, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції обставини, щодо порушення норм процесуального права, при відхиленні клопотань відповідача, оскільки ці порушення не призвели до неправильного вирішення справи /ч.3 ст. 309 ЦПК України/, та суд створив умови для реалізації відповідачем в повній мірі своїх прав та обовязків в ході судового розгляду даної справи судом першої інстанції.

При цьому, в ході розгляду справи в апеляційному суді, відповідач не ставила питання про отримання інших додаткових доказів, якщо вважала що суд першої інстанції неправомірно відмовив в їх отриманні та не заявила клопотання про призначення додаткової судової експертизи.

Отже, виходячи з фактичних обставин справи, висновки суду є вичерпними, зроблені у відповідності та на підставі матеріальних норм які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, та колегія апеляційного суду вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: