Справа № 461/5799/14 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/387/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу, -

встановила:

В травні 2014 року позивач звернувся із позовом до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Галицькому районі м.Львова про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу та рішенням суду.

В обґрунтування позову посилався на те, що 17.08.2010 року він, від імені громадської організації «Вартові Закону» повідомив голову міста Львова про намір проводити пікетування біля адміністративної будівлі прокуратури Львівської області щовівторка з 17.08.2010 року по 01.01.2011 року. Попри належне попередження щодо проведення мітингів, 13.10.2010 року у Галицькому районному відділі МВС України у Львівській області відносно нього складено два протоколи про адміністративні правопорушення за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст.185, ч.1 ст.185-1 КпАП України. Після складання протоколів із 17.00 год. 13.10.2010 року до розгляду справи про адміністративні правопорушення о 15.00 год. наступного дня 14.10.2010 року його утримували у районному відділі міліції, без їжі та забезпечення нормальних умов перебування.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2010 року, його було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.185, ч.1 ст.185-1 КпАП України та накладено стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 3 доби. Постановою Апеляційного суду Львівської області у задоволенні його апеляційної скарги відмовлено, постанову Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2010 року - залишено без змін.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 11.04.2013 року встановлений факт порушення органами влади України Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме п.1 ст.6, пунктів «b» «c» «d», п.3 ст.6, статей 7 та 11.

Постановою Верховного Суду України від 03.03.2014 року, постанову Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2010 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27.10.2010 року - скасовано, справу про адміністративне правопорушення відносно позивача - закрито.

Враховуючи наведене вважав, що з 13.10.2010 року по 15.10.2010 року застосування до нього адміністративного затримання та адміністративного арешту незаконним, пояснив, що до 03.03.2014 року він перебував у стані постійного стресу через факт визнання його в судовому порядку винним у адміністративному правопорушенні. Крім того, вважав, що внаслідок скоєних проти нього працівниками міліції протиправних дій були порушенні його життєві зв'язки, він був позбавлений можливості спілкування з рідними та друзями, його особистість було принижено присвоєнням статусу правопорушника. Стверджує, що зазнав значних моральних страждань й через те, що певне коло його оточення, знайомі, що працювали в правоохоронних органах, почали ставитись до нього, як порушника закону, небезпечної особи. Через незаконне затримання та адміністративний арешт він був позбавлений можливості ведення раціонального, здорового та звичного способу життя, пов'язаного із правильним харчуванням, тривалістю сну, зміною навколишнього оточення, комфортними умовами перебування та спілкування з друзями, сім'єю.

Просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу на його користь на відшкодування моральної шкоди грошову компенсацію в розмірі 60 000,00 грн.

Оскарженим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 3 000,00 грн.

Рішення суду оскаржено Управлінням державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду прийняте із порушенням норм процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. вказує, що на сьогоднішній день закону щодо відшкодування шкоди, завданої громадянину органом державної влади не прийнято, тобто відсутній механізм відшкодування останньої, а тому суд на власний розсуд не може визначити порядок та спосіб відшкодування шкоди державою, оскільки він не наділений відповідними повноваженнями. Крім того зазначає, що позивач не надав суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просив стягнути, а у позовній заяві ОСОБА_2 зазначив лише загальні фрази не підтверджені належними доказами.

Також вказує, що досудове розслідування та утримання під адміністративним арештом здійснювалось Галицьким РВ ГУМВС України у Львівській області, було розпочате без законних на те підстав, шкода заподіяна позивачу у даний період підлягає відшкодування виключно за рахунок органу МВС, а не за рахунок коштів бюджету.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштою судових повісток (а.с.136-138), тому відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити у відсутності сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Встановлено, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2010 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.185, ч.1 ст.185-1 КпАП України, та застосовано стягнення у вигляді адміністративного арешту строком на 3 доби з 18.00 год. 14.10.2010 року.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 27.10.2010 року, в задоволенні апеляційної скарги відмовлено та постанову Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2010 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за ст.185, ч.1 ст.185-1 КпАП України залишено без змін.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 11.04.2013 року, постановлено, що відносно ОСОБА_2 було порушено ст.ст.11, 7, п.1 п.п. «b» «c» «d», п.1, п.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Постановою Верховного суду України від 03.03.2014 року, постанову Галицького районного суду м.Львова від 14.10.2010 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 27.10.2010 року щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу про адміністративні правопорушення за ст.185, ч.1 ст.185-1 КпАП України закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Позивач посилався на те, що зазнав моральної шкоди через незаконне затримання та адміністративний арешт.

Задовольняючи позов частково щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн, суд прийшов до висновку, що позивачу через протиправні дії органів внутрішніх справ, що полягали у незаконному переслідуванні, незаконному адміністративному арешті строком на 3 доби, було завдано моральних страждань. Порушився його сталий життєвий уклад, він був позбавлений можливості спілкування із рідними та близькими, був позбавлений можливості ведення раціонального, здорового та звичного способу життя, був змушений прикласти значних зусиль для захисту своїх прав та законних інтересів у судових інстанціях України та Європейському суді з прав людини.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до абз. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення Європейського суду з прав людини включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restituto in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського суду з прав людини.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Комітет міністрів Ради Європи у Рекомендаціях N R (2000) 2 державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» (прийнята на 694-му засіданні заступників міністрів від 19 січня 2000 року) наголошує на тому, що компетентним органам держави-відповідача слід самим вирішувати, які заходи, зважаючи на наявні в національній правовій системі засоби, є найбільш відповідними для досягнення restitutio in integrum, та звертається, виходячи з цих міркувань, до договірних сторін з рекомендацією забезпечити на національному рівні адекватні можливості досягнення, наскільки це можливо, restitutio in integrum.

Закликає Договірні Сторони, зокрема, до перегляду своїх національних правових систем з метою забезпечення адекватних можливостей повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, у випадках, коли Суд визнав порушення Конвенції, особливо: 1) коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження; 2) коли рішення Суду спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

Судова колегія встановила, що при зверненні до Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 вимагав 6000 євро відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 11 квітня 2013 року зазначив, що заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована лише констатацією порушення його конвенційних прав і з огляду на обставини справи та здійснюючи оцінку на засадах справедливості згідно з вимогами статті 41 Конвенції, присудив суму морального відшкодування, що вимагалася, у повному обсязі.

За своїм змістом вказане рішення Суду від 11 квітня 2013 року, не містить указівок на те, що відносно заявника встановлено порушення Конвенції, які й надалі завдають шкідливих наслідків та не можуть бути усунені інакше ніж через повторний розгляд справи.

Таким чином за цим рішенням Суду ОСОБА_2 отримано справедливу сатисфакцію (латинською - satisfactio, задоволення, що надається скривдженій стороні), яка є адекватним способом захисту.

Отже, керуючись принципом restitutio in integrum, що полягає у відновленні настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який ОСОБА_2 мав до порушення Конвенції іпротоколів до неї, Верховний Суд України в постанові від 03.03.2014 рокудійшов висновку про скасування ухвалених у справі рішень і, оскільки у проступках, поставлених йому за провину, відсутні ознаки складу адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 185-1, статтею 185 КУпАП, закрив справу за відсутністю складу правопорушення.

Верховний Суд України в постанові від 03.03.2014 рокутакож вказав, що висунуті заявникові обвинувачення не мають ознак протиправності, вони за нормативними ознаками не є адміністративними правопорушеннями і відсутність у діянні ознак протиправності, тобто відсутність самого предмета судового розгляду, виключає необхідність застосування процедури повторного судового розгляду справи.

Таким чином з врахуванням наведеного судова колегія по даній справі, яка є предметом апеляційного розгляду, вважає, що повторний розгляд справи, можливий був би лише тоді, коли ОСОБА_2 і далі зазнав би значних негативних наслідків судових рішеннь, ухвалених на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція Європейського суду з прав людини не була адекватним засобом захисту.

В той же час, оскільки Верховний Суд України виключив необхідність застосування процедури повторного судового розгляду справи, тому судова колегія по даній справі прийшла до висновку, що справедлива сатисфакція Європейського суду з прав людини щодо стягнення в користь ОСОБА_2 6000 (шість тисяч) євро відшкодування моральної шкоди є адекватним засобом захисту його прав.

При таких обставинах немає підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди і стягнення з Державної казначейської служби України 3 000,00 грн.

З огляду на вказане рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року слід скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу та рішенням суду слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 07 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

В позові ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Управління державної казначейської служби України у Галицькому районі м. Львова Львівської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронного органу та рішенням суду - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.