АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Бугай О.О.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання незаконним та скасування наказу про винесення догани, відшкодування моральної шкоди;

за апеляційною скаргою Національного музею історії України

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Національного музею історії України про визнання незаконним та скасування наказу про винесення догани, відшкодування моральної шкоди.

Визнано незаконним наказ Національного музею історії України від 17.07.2015року №264 «Про винесення догани завідувачу МІКУ філіалу НМІУ ОСОБА_1.». Стягнуто з Національного музею історії України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200,00 грн. та понесені судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 3169,40грн. Стягнуто з Національного музею історії України на користь держави судовий збір у розмірі 243,60грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Національний музей історії України подав апеляційну скаргу, у якій просить вказане рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, дав невірну оцінку доказам зібраним по справі. Заявник вказав про те, що судом не було взято до уваги та не зроблено правову оцінку поданого відповідачем роз'яснення Міністерства культури України від15.10.2015року №3427/3/13-15 про те, що фондово-облікова документація не є документацією суворої звітності, а лише потребує відповідних умов зберігання; про те, що філіали музеїв мають значні історично сформовані фондові збірки, то виконання підпункту «Б» пункту 119 Інструкції «Про облік та зберігання музейних цінностей, що перебувають у державних музеях СРСР» є обов'язковим до виконання та не

Справа№761/22391/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2481/2016
Головуючий у суді першої інстанції В.М.Маліновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
потребує додаткових розпорядчих документів Міністерства культури України; про те, що будь-яка введена інструкція, з якою ознайомлені працівники та якою користуються в роботі, це вже є кінцевий документ і після введення її в дію не потребує ще якихось додаткових

розпоряджень чи наказів для її чи подвійного чи потрійного введення. Заявник також зазначив, що на його думку, рішення суду першої інстанції ухвалене на користь невинуватості позивача базується виключно на власних припущеннях судді, що прямо свідчить про її упередженість. На думку заявника, у суду першої інстанції були повністю відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній інстанції представник відповідача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив суд про її задоволення, посилаючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнали, просили суд її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 04.10.1993 року працювала в Національному музею історії України. 01.03.2004року ОСОБА_1 на підставі своєї заяви та Наказу Національного музею історії України № 11-к була переведена на посаду завідувача філіалу музею -Музею історичних коштовностей України, з 01.03.2013року на підставі заяви від 27.02.2013року та Наказу №17-к від 01.03.2013року вона була переведена завідувачем філіалу музею - Музею коштовностей України на умовах строкового трудового договору до 01.03.2018 року.

17.07.2015року Наказом Національного музею історії України № 264 «Про винесення догани завідувачу МІКУ філіалу НМІУ ОСОБА_1.» у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 - завідувачем Музею історичних коштовностей України філіалу Національного музею історії України своїх посадових обов'язків, чинної «Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР» (затвердженої 17.06.1984року), що виразилося у порушеннях правильної постановки і введення обліку фондів НМІУ, визначених у пунктах 22-33,86,89,100,111,119,128 та інших пунктах зазначеної Інструкції, а саме порушення введення постановки та обліку частини фондової колекції НМІУ, яка зберігається та обліковується у філіалі НМІУ - Музей історичних коштовностей України - повноцінної інформації про експонати, їх стан збереження, легенду, а питання збереження й обліку цінної колекції, яка складається з предметів із дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння звівся лише до цифрового обліку, ОСОБА_1 завідувачу філіалу Національного музею історії України - Музею історичних коштовностей України оголошено догану.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відбулось з порушенням порядку, встановленого ст.149 КЗпП України, за недоведеності обставин порушення позивачем трудової дисципліни та своїх посадових обов'язків.

Так, Національний музей історії України посилається на те, що суд першої інстанції не зробив правову оцінку поданого ним роз'яснення Міністерства культури України від 15.10.2015 року № 3427/3/13-15 про те, що фондово-облікова документація музею не є документацією суворої звітності, а лише потребує відповідних умов зберігання.

На думку колегії суддів суд першої інстанції дав вірну оцінку зазначеному документу. Так, вказаний письмовий доказ за змістом і формою не є роз'ясненням, а є листом заступника міністра культури ОСОБА_6. Даний лист виданий після винесення догани ОСОБА_1 та після початку розгляду даноїсправи судом.

Крім того, відповідач неповно наводить висновок зазначеного документу, повна цитата якого викладена в рішенні суду першої інстанції: «Оскільки фондово-облікова документація музею не є документацією суворої звітності, а лише потребує відповідних умов зберігання, то робота з нею регламентується, за необхідністю, внутрішнім розпорядчими документами

Справа№761/22391/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2481/2016
Головуючий у суді першої інстанції В.М.Маліновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
музеїв з обліку та збереження музейних цінностей у відповідності із Законом України «Про музеї та музейну справу».

Зазначений доказ оцінений судом у сукупності з іншими доказами, а саме: листами за підписом начальника управління музейної справи та культурних цінностей Міністерства культури України ОСОБА_7 від 03.09.2015 року № 330/10-3/64-15 та від 16.09.2015 року № 554/10-3/64-15, за змістом яких встановлено, що питання обліку музейних предметів з дорогоцінних металів та коштовного каміння регулюються Інструкцією з обліку та зберігання музейних цінностей, що знаходяться в державних музеях СРСР (1985 р.) та Інструкцією з обліку та зберігання музейних цінностей із дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, що знаходяться в державних музеях СРСР (1987 р.) є питання, які не узгоджуються між собою, а тому, для прийняття рішення стосовно подальшої системи обліку в Музеї історичних коштовностей України та з метою уникнення подальших непорозумінь при виконанні статутних завдань музеєм, управлінням музейної справи та культурних цінностей, є необхідним проведення наради ( т.1 а.с. 207, 208-209); листом Міністерства культури України за підписом першого заступника міністра ОСОБА_6 від 17.08.2015 року № 2664/10-3/13-15 про те, що в період з 2000 і до нині Міністерством культури України перевірки Національного музею історії України та його філії Музею історичних коштовностей України не проводились, Міністерством культури України не приймалось окремого рішення стосовно системи обліку Національного музею історії України та його філії (т. 1 а.с.203).

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що станом на дату винесення Наказу від 17.07.2015 року № 264 Національний музей історії України не довів до відома працівників свого філіалу - Музею історичних коштовностей України, зокрема, до завідувача філіалу, порядку виконання приписів п.119 «Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях СРСР», поряд з цим чіткої позиції Міністерства культури України щодо питання обліку музейних предметів з дорогоцінних металів та коштовного каміння, зокрема щодо необхідності додаткових розпорядчих документів Міністерства культури України, станом на 17.07.2015 року не існувало.

Статтею 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Зважаючи на відсутність актів чи висновків компетентних органів, складених за результатами перевірок Національного музею історії України або його філіалу - Музею історичних коштовностей, з питань дотримання музеєм та його філіалом приписів «Інструкції з обліку та збереження музейних цінностей, що перебувають в державних музеях неможливо встановити дату виявлення (або) скоєння позивачкою, як завідувачем філіалу Музею відповідного порушення, винесення догани ОСОБА_1 на підставі Наказу НМІУ від 17.07.2015 року № 264 є незаконним та таким, що порушує права працівника.

Такий висновок відповідає нормам матеріального права, а саме ст. 19 Закону України «Про музеї та музейну справу»,згідно з якою облік та зберігання музейних предметів здійснюється в порядку, що встановлений Кабінетом Міністрів України та пункту 36 Постанови Кабінету Міністрів України від 20 липня 2000 року № 1147, якою затверджено Положення про Музейний фонд України зі спеціальним розділом «Порядок ведення обліку музейних предметів та предметів музейного значення», де чітко визначено орган, до компетенції якого віднесено питання контролю за веденням та дотриманням умов зберігання музейних предметів державної частини Музейного Фонду України - Міністерство культури України.

Зазначені доводи відповідача не свідчать про упередженість суду, вони не спростовують законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Так, докази, які апелянт вважає неналежними, долучені до матеріалів справи самим відповідачем.На підставі цих письмових доказів судом достовірно встановлено, що розпорядження про передачу

Справа№761/22391/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2481/2016
Головуючий у суді першої інстанції В.М.Маліновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
документації з філії до головного музею видане роботодавцем після винесення доганипозивачці за невиконання нею припису п. 119 Інструкції 1985 року.

Відповідач вказав також на те, що суд у рішенні, як один із аргументів невинуватості позивача безпідставно використовує документи, які у Музеї були видані пізніше наказу № 264

Справа№761/22391/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2481/2016
Головуючий у суді першої інстанції В.М.Маліновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. На думку відповідача, це прямо свідчить також і про упередженість суду.

Отже, дисциплінарне стягнення за невиконанняІнструкції до ОСОБА_1 було застосовано до видачі відповідного розпорядження.

Відповідач також зазначає в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно та помилково вважає, що Музеєм не враховано тяжкість скоєного проступку, хоча це чітко вказано відповідачем у запереченнях на позовну заяву.

Так, відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

За обставин, встановлених судом (відсутність чіткої позиції керівного міністерства та суперечливі приписи Інструкцій 1985 та 1987 року) на момент винесення догани 17.07.2015 року та бездоганної фахової роботи позивача на даному підприємстві, співмірність та необхідність накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 відповідачем не було доведено.

Крім того, сам відповідач своїм наказом № 355 від 24.12.2015 року «Про зняття дисциплінарних стягнень» зняв зі ОСОБА_1 догану, оголошену їй наказом № 264 від 17.07.2015 року. Зазначений наказ колегія суддів розцінює як те, що сам відповідач погодився з тим, що до дисциплінарної відповідальності позивачка була притягнута помилково, без врахування усіх обставин з даного питання.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200,00 грн.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань.

Так, при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, суд вірно виходив з того, що внаслідок необґрунтованого притягнення до дисциплінарної відповідальності позивачу були спричинені моральні страждання. З урахуванням обставин справи, характеру та обсягу заподіяних моральних страждань, а також принципів розумності та справедливості суд правильно визначив суму відшкодування в розмірі 200,00 грн.

Стосовно посилань заявника на упередженість суду, то колегія суддів вважає, що ухвалення судом першої інстанції рішення на користь позивача, відмова відповідачу в задоволенні клопотання про допит свідків не є обставинами, які свідчать про упередженість суду при розгляді даної справи, оскільки суд діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, дав вірну оцінку доказам зібраним по справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Національного музею історії України підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Національного музею історії України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015року відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа№761/22391/15-ц
№ апеляційного провадження:№22-ц/796/2481/2016
Головуючий у суді першої інстанції В.М.Маліновська
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач