У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, відділу Держкомзему в Синельниківському районі Дніпропетровської області, ОСОБА_2, третя особа - Державне підприємство «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання недійсним державного акта про право власності на землю, скасування рішення селищної ради, визнання права власності на землю, визнання рішень селищної ради дійсними за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт від 20 грудня 1997 року на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_2; скасувати рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,174 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1; визнати дійсним рішення Іларіонівської селищної ради від 18 липня 2001 року про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 серпня 1997 року він від імені свого сина ОСОБА_2 звернувся до Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області із заявою про надання у безоплатну власність земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та була вільна від забудови. Заяву було скріплено його підписом, оскільки ОСОБА_2 не мав наміру отримувати земельну ділянку, так як постійно проживав у двоповерховому будинку по АДРЕСА_3. Проте 28 серпня 1997 року на підставі рішення 15 сесії 22 скликання Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області вказану земельну ділянку було передано у безоплатну власність ОСОБА_2, а згодом останній отримав державний акт на право приватної власності на землю. На його думку, ОСОБА_2 є незаінтересованою особою, і спірна земельна ділянка була передана у його власність незаконно, оскільки знаходиться за місцем розташування його будинку.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт НОМЕР_2 від 20 грудня 1997 року на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_2

У задоволенні решти позову відмовлено.

Додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 9 січня 2014 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, провадження у справі припинити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_2 незаконно, оскільки на ній розташовані будівлі та господарські споруди, які побудував позивач у 1992 році, відтак виданий на ім'я відповідача державний акт про право власності на вказану земельну ділянку є недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині скасування рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, виходив із того, що даним рішенням селищна рада в межах своїх повноважень передала ОСОБА_2 у приватну власність спірну земельну ділянку.

В іншій частині апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що рішенням 15 сесії 22 скликання Іларіонівської селищної ради від 28 серпня 1997 року ОСОБА_2 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,174 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та ведення особистого господарства, яка розташована по АДРЕСА_1.

20 грудня 1997 року на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_2 видано державний акт НОМЕР_2 на право приватної власності на землю.

Рішенням 20 сесії 23 скликання Іларіонівської селищної ради від 18 липня 2001 року ОСОБА_1 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,3 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по АДРЕСА_1.

Згідно висновків землевпорядної організації ТОВ «Геосервіс Плюс», відповідно до просторових, лінійних та площадних характеристик земельних ділянок по АДРЕСА_1 площею 0,30 га, яка надана 12 червня 2003 року для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1, згідно державного акту серії НОМЕР_2 з визначеними у державному акті характеристиками не існує, а земельна ділянка № 20 по АДРЕСА_1 відповідно до просторових, лінійних та площадних характеристик земельної ділянки відповідає відомостям, викладеним у державному акті серії НОМЕР_2 від 20 грудня 1997 року на ім'я ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов в частині скасування рішення 15 сесії 22 скликання від 28 серпня 1997 року Іларіонівської селищної ради про надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині скасування державного акту, послався на наявність на спірній земельній ділянці будівництва, розпочатого ОСОБА_1

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша

статті 213 ЦПК).

Згідно з висновком землевпорядної організації ТОВ «Геосервіс Плюс» відповідно до просторових, лінійних та площадних характеристик земельних ділянок по АДРЕСА_1 площею 0,30 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 12 червня 2003 року згідно державного акту серії НОМЕР_2 з визначеними у державному акті характеристиками не існує, а земельна ділянка № 20 по АДРЕСА_1 відповідно до просторових, лінійних та площадних характеристик земельних ділянок відповідає відомостям, викладеним у державному акті серії НОМЕР_2 від 20 грудня 1997 року на ім'я ОСОБА_2

В акті приймання будинку в експлуатацію значиться № 18, а не 20.

Відповідно до чч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту його вводу в експлуатацію та державної реєстрації.

Разом з тим, ОСОБА_2 заява на адресу Іларіонівської селищної ради щодо передачі у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 не подавалась, а була подана позивачем особисто.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України, на вищевказане уваги не звернув; не дав оцінки висновку землевпорядної організації ТОВ «Геосервіс Плюс»; не з'ясував усі обставини справи та не дослідив усі докази, з'ясування яких має суттєве значення для правильного вирішення спору, не надав їм належної оцінки, мотивувальна частина рішення не відповідає вимогам закону, відсутні посилання на норми матеріального права.

Рішення апеляційного суду ґрунтується на припущеннях, що в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 про порушення його права стосовно спірної земельної ділянки стало відомо у 2005 році, натомість з позовом він звернувся у січні 2010 року.

ОСОБА_2 звернувся з заявою про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України.

Проте, суд, ухвалюючи рішення належної оцінки цьому факту не надав.

У разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї, а тому ненабуте право власності не може бути припинено відповідно до статті 140 ЗК України 2001року.

Передбачені статтями 140-149 ЗК України 2001 року та статтею 152 ЗК України 2001 року, статтями 215, 216, 387, 388 ЦК України способи захисту прав є різними за своєю суттю й характером, а тому їх обов'язкове одночасне застосування законом не передбачено.

Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик