Справа №639/5218/16-ц
Провадження №2/639/1830/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року суддя Жовтневого районного суду м. Харкова Труханович В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розгляд справи про встановлення факту прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

06 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом ОСОБА_2, в якому просив суд встановити його права на частку ОСОБА_2 за набувальною давністю.

25 липня 2016 року позивачем було змінено позовні вимоги, в яких він просив суд розглянути справу про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3, яка була направлена на перегляд Постановою президії Харківського обласного суду від 29.09.2000 року, обмеження перегляду якої позовом ОСОБА_4 призвело до встановлення її прав на домоволодіння, та витребувати справу №2-863/11 для встановлення обставин, які призвели до порушення його прав.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням від 07.12.2001 року порушено його права на позов та на рівність сторін, порушено чинне рішення від 13.11.1944 року, постанови президії обласного суду від 26.04.1996 року та від 29.09.2000 року, що призвело до порушення його матеріальних прав відшкодуванням на користь ОСОБА_2 1/3 домоволодіння, яка по закону не могла йому належати.

Суддя, дослідивши матеріали позовної заяви, вважає, що у відкритті провадження по даній цивільній справі слід відмовити виходячи з наступного.

Для встановлення обставин, на які посилається позивач, судом було оглянуто матеріали цивільної справи №2-863/11.

З матеріалів справи №2-863/11 вбачається, що у листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якому просив суд встановити факт прийняття спадку ОСОБА_3 його спадкоємцями, визнати, що відсутність заяви ОСОБА_5 та висновки рішення від 13.11.1944 року є підставою для відмови ОСОБА_2 у вимогах встановити факт прийняття спадку ОСОБА_5 та у вимогах, якими він намагається оскаржити рішення від 13.11.1944 року та постанови Президії обласного суду від 29.09.2000 року, відновити його права на домоволодіння в цілому, порушені неправосудним відшкодуванням на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 1/3 частини домоволодіння, розташованого в м. Харкові по вїзду Електричному, 1, яке згідно рішення від 13.11.1944 року належало ОСОБА_3 та не належало ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.09.2011 року у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.11.2011 року вказане рішення було залишено без змін, а відтак набрало законної сили. (справа №2-863/11 т. 5 а.с. 195-198, 240-241)

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.03.2013 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22.04.2013 року, було відмолено в задоволенні позовних вимог про ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та припинення зловживати його правами та вчиняти певні дії. (справа №2-863/11 т. 6 а.с. 9-11, 82-86)

В заяві про зміну позовних вимог від 25.07.2016 року позивач вказує, що його позовні вимоги в даній справі є тими самими вимогами про порушення його прав на вчасний розгляд тих самих позовів, відмови у відкритті провадження по яким були скасовані.

Судом встановлено, що вимоги ОСОБА_1 в заяві від 28.07.2016 року по суті не є позовними вимогами, а вказується про необхідність розгляду позовних вимог ідентичних позовним вимогам, які були розглянуті рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.09.2011 року.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.11.2011 року встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 фактично є оскарженням рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.07.1997 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.12.2001 року та ухвали суду апеляційної інстанції від 18.03.2002 року.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що питання, про які йдеться у позовній заяві, не є самостійними вимогами. У провадженні судів знаходяться цивільні справи, у яких такі вимоги розглядаються. Позов було предявлено з метою звернути увагу суду на необхідність розглянути ці справи. Крім того, встановлено, що питання про належність спірного домоволодіння вирішене у судовому порядку. Так, апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, вищевикладене, дає підстави вважати суду, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.09.2011 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.11.2011 року, вже було розглянуто спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Крім того, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 N 8 «Про незалежність судової влади» судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Виходячи з вищезазначеного, суд дійшов висновку про те, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі. На підставі викладеного та керуючись ст. 122 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №6, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади», суд

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розгляд справи про встановлення факту прийняття спадщини відмовити.

Зобовязати Управління Державної казначейської служби України в Жовтневому районі м. Харкова ГУ ДКСУ в Харківській області повернути ОСОБА_1 (ІІН:НОМЕР_1) судовий збір сплачений відповідно до Квитанції №21 від 30.06.2016 року у сумі 551,21 грн. (пятсот пятдесят одна гривня 21 копійка).

Розяснити позивачеві, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з тим самим позовом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.В. Труханович