АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 531/102/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1913/16Головуючий у 1-й інстанції Жмурко П.Я. Доповідач ап. інст. Акопян В. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді Акопян В. І.

Суддів: Гальонкіна С.А., Лобова О.А.,

при секретарі Маладиці Л.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 01 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошового боргу за договором позики.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, - Акопян В.І.

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно на його користь 49 373 грн. грошового боргу по договору позики та судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а всього 49 924 грн. 20 коп.

В обґрунтування зазначеного позову вказував на те, що 1 червня 2007 року між ним та ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачам 32 000 грн, а відповідачі зобов'язувались повернути борг до 1.11. 2007 року, що підтверджується розпискою.

В ході розгляду справи - 31.05.2016 року, позивач відмовився від позову в частині вимог до ОСОБА_4, відмова була прийнята судом і провадження у справі в цій частині закрито. З урахуванням вказаних змін, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 49 373 грн. та понесений ним судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_3 борг за договором від 01.06.2007 року, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, що в сумі становить 31 267,14 грн. та частину понесеного ним судового збору у розмірі 345,21 грн..

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом всіх фактичних обставин справи, не дослідження та ненадання належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічного з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що 01 червня 2007 року ОСОБА_2 на власні потреби позичив у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 32000 грн., які зобов'язався повернути до 01.11.2007 року, на підтвердження чого надав позикодавцю письмову розписку ( а.с.6, 52). У визначений термін кошти не були повернуті.

07.12.2011 року відповідач повернув частину боргу 9000 грн., а 10.02.2015 року ще частину 5000 грн., 03.06.2015 року 2500 грн., 27.06.2015 року 1000 грн., 17.09.2015 року 1500 грн. Всього відповідач повернув 19000 грн. ( а.с. 52 зворот, 53).

10.12.2015 року позивач направив відповідачу письмову претензію, де поставив вимогу повернути борг повністю, на яку відповідач не відреагував (а.с.5).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Даний договір є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові ВСУ №6-63цс 13 від 18 вересня 2013 року, сформульована правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом першої інстанції було встановлено, що кошти у ОСОБА_3 позичав лише ОСОБА_2 і він особисто писав розписку, а ОСОБА_4 просто був вписаний в розписку і кошти від позивача не отримував, судом першої інстанції прийнято відмову позивача від позову у відношенні до ОСОБА_4

При розгляді справи у суді першої інстанції відповідач не заперечував того факту, що розписка написана ним власноручно, але зазначав що розписка написана на вимогу ОСОБА_3 і в дійсності зазначені в розписці кошти він не отримував, отримав лише 20000 грн. у 2006 році, що пізніше були оформлені розпискою як борг у 27000 грн., а згодом у 32000 грн.

Суд надав належну оцінку запереченням ОСОБА_2 і прийшов до вірного висновку, що між сторонами існували два договори позики: на 27000 грн., який на даний час є виконаним відповідачем у повному обсязі, та на 32 000грн., за якими відповідач отримав кошти і не повернув повністю. Даний факт підтверджується тим, що в 2009 році за цими двома договорами позивач вже звертався з двома позовами до суду і в зв'язку з поданими ним заявами два позови залишені без розгляду.

Судом першої інстанції встановлено і з висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, що за спірним договором кошти в сумі 17000грн., про які зазначено в розписці від 05.10.2010 року не повертались, а були повернуті за договором позики на суму 27000грн .

На користь того, що зазначені в розписці кошти були повернуті по іншому договору свідчить і та обставина, що починаючи з 2007 року з дня укладення договору позики на суму 32000 грн., суми коштів, які повертав відповідач частинами за даним договором зазначались на зворотному боці розписки від 01.06.2007 року.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором, а якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором; позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

На зворотному боці розписки містяться відмітки про виконання договору, де зазначено, що 07.12.2011 року ОСОБА_2 повернув 9000 грн., 10.02.2015 року 5000 грн., 03.06.2015 року 2500 грн., 27.06.2015 року 1000 грн., 17.09.2015 року 1500 грн. (а.с. 6, зворотний бік) Позивач визнає факт повернення коштів відповідачем у зазначених розмірах.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції, врахував дані про повернення коштів зі зворотного боку розписки від 01.06.2007 рокуна суму 19 000грн., а також те, що не доведено факт повернення ще 17000 грн., як про це зазначав відповідач. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на те, що в сумі 17000 грн. та 19000 грн. перевищують загальну суму позики за договором від 01.06.2007 року, що також свідчить не на користь доводів відповідача. Суд прийшов до вірного висновку що не повернута сума боргу за договором позики від 01.06.2007 року становить 13000 грн.

Згідно до ч.2 ст..625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення ,а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Місцевий суд обгрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми за період з 2008 по 2015 роки

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що між сторонами було укладено договір позики, що відповідач отримав від позивача суму грошових коштів, яка зазначена в розписці, та не повернув їх в повному об'ємі в термін, визначений договором.

Рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303 , 307, 308,315 ЦПК України колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду вступає в законну силу з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий В.І. Акопян

Судді: С.А.Гальонкін

О.А.Лобов

З оригіналом згідно

Суддя В.І.Акопян