Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Ковальчук Н.М., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С., за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Затинного С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" на рішення Рівненського районного суду від 29 жовтня 2015 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 (особисто, та як законного представника ОСОБА_5), ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Рівненська районна державна адміністрація Рівненської області (як орган опіки та піклування) про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Рівненського районного суду від 29 жовтня 2015 року в задоволенні позову публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" відмовлено повністю.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ПАТ „Державний ощадний банк України" в особі філії Рівненського обласного управління АТ „Ощадбанк" покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.

Вказує, що рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2012 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість по кредиту в сумі 59799,90 доларів США та судові витрати по справі. На даний час це рішення суду є не виконаним і заборгованість за кредитним договором не погашена, в зв'язку із чим Банк і звернувся із даним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки.

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/28/2016 Головуючий у 1 інстанції : Красовський О.О.

Доповідач : Григоренко М.П.

У позовній заяві Банк просив визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідачами та їх представником не було подано жодних заперечень щодо зазначеного способу реалізації предмета іпотеки та визначення його вартості, що свідчить про відсутність спору між сторонами з приводу такої позовної вимоги Банку. Тому у Банку не виникав обов'язок надавати докази підтвердження вартості предмету іпотеки на час розгляду справи в суді першої інстанції.

Не співмірність суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна не може бути підставою для відмови в позові Банку, який звернувся до суду за захистом свого майнового права.

Також вважає недостатньою та необґрунтованою підставою для відмови в задоволенні позову відсутність обрахунку пені у національній валюті України - гривні, оскільки згідно п.12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті і кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст. 533 ЦК України.

До складу заборгованості за кредитним договором входять усі складові боргу, в тому числі нарахована та несплачена пеня, а не лише певні складові заборгованості.

Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ „Державний ощадний банк України" задовольнити в повному обсязі, а також стягнути з відповідачів судовий збір за подачу апеляційної скарги.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що вважає рішення Рівненського районного суду від 29 жовтня 2015 року законним та обґрунтованим.

Зазначає, що в суді першої інстанції він повністю не визнав позовних вимог Банку, крім того між ним та Банком тривалий час наявний спір щодо визначення суми заборгованості за спірним кредитом, оскільки рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2012 року задоволено позов Банку про стягнення заборгованості, яке набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні у виконавчій службі. Тобто, предметом розгляду вже була сума заборгованості і вона є значно меншою, ніж та, що на сьогодні у своєму позові виставляє той же Банк. Банку в іпотеку було передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок кредитних коштів і банк, звернувшись до суду з позовом про виселення не запропонував відповідачам іншого житла.

Крім того, в суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про призначення судової експертизи на предмет визначення ринкової вартості спірного домоволодіння, на яке підлягає звернення стягнення.

Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні заявленого позову ПАТ „Державний ощадний банк України", суд першої інстанції виходив із того, що цей позов є недоведеним та безпідставним, оскільки останнє не здійснило оцінку предмету іпотеки та надало розрахунок пені в іноземній валюті, а не в національній валюті України, що позбавило суд можливості оцінити співмірність суми заборгованості по кредиту відносно вартості предмету іпотеки.

Проте, рішення Рівненського районного суду від 29 жовтня 2015 року підлягає скасуванню, у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з ухваленням у справі нового рішення.

При цьому, вказане рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у повному обсязі, оскільки зміст цього рішення викладено без врахування того, що позовна вимога ПАТ „Державний ощадний банк України" про звернення стягнення на предмет іпотеки є основною, а всі інші вимоги Банку є похідними від цієї основної вимоги.

По справі встановлено, що 24 травня 2006 року між ВАТ «Ощадний банк України» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 281, за яким Банк зобов'язувався надати Позичальнику грошові кошти, в сумі 45000 доларів США, на споживчі цілі, а Позичальник зобов'язувався повернути запозичені грошові кошти не пізніше 23 травня 2011 року та сплатити проценти за користування ними.

В той же день, на забезпечення виконання цього кредитного договору, було укладено іпотечний договір між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_8, відповідно до якого останній передав в іпотеку належні йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 210,0 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,11 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1

У зв'язку із тим, що ОСОБА_2 неналежним чином виконував свої зобов'язання з кредитним договором, рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2012 року було задоволено позов ВАТ «Державний ощадний банк України» щодо солідарного стягнення із ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №281 від 24.05.2006 року, в розмірі 59 799.90 дол. США та судових витрат, в розмірі 2214,72 грн.

Не зважаючи на те, що протягом 2012-2014 року ВАТ «Державний ощадний банк України» неодноразово зверталось до органів державної виконавчої служби щодо примусового виконання вищевказаного судового рішення, це рішення ОСОБА_2 та його поручителем виконано так і не було, в зв'язку із чим 04 листопада 2014 року позивач звернувся до Рівненського районного суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №281 від 24.05.2006 року та виселення відповідачів із житлового будинку, який було передано в іпотеку.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі ст. ст. 12, 33, 39, 40 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 цього Закону іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-608 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Оскільки по справі встановлено, що після винесення Рівненським районним судом рішення щодо солідарного стягнення із ОСОБА_2 та його поручителя ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №281 від 24.05.2006 року, позивач протягом 2012-2014 років неодноразово звертався до органів виконавчої служби з приводу примусового виконання вказаного судового рішення і це судове рішення до цього часу не є виконаним, тому, на переконання колегії суддів, строк позовної давності ВАТ «Державний ощадний банк України» для звернення до суду із позовом про звернення на предмет іпотеки та виселення відповідачів не пропустило.

З наданого ВАТ «Державний ощадний банк України» розрахунку заборгованості за кредитним договором №281 від 24.05.2006 року, станом на 28.10.2015 року, останнє просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення наступної заборгованості:

- залишок простроченої позики - 41 250,00 дол. США;

- нараховані та несплачені відсотки за користування позикою - 10 717,16 дол. США;

- нарахована та несплачена пеня по основному боргу - 35 521.64 дол. США;

- нарахована та несплачена пеня по відсотках - 9227.98 дол. США;

- 3% річних за прострочену заборгованість по основному боргу - 4215.69 дол. США.;

- 3% річних за прострочену заборгованість по відсотках - 1095.09 дол. США,

всього 102027.56 доларів США.

Проте, на думку колегії суддів, позовні вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають лише частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4.2 укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми Кредиту та сплати процентів за користування Кредитом Позичальник зобов'язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року № 3-29гс15, зазначено, що відповідно до статті 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України , прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України,

Беручи до уваги правову природу 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України, як особливої міри відповідальності, колегія суддів вважає, що ця грошова сума також має обчислюватись та стягуватись лише у національній валюті України - гривні, так як, як про це вже було зазначено у вищевказаній постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року, дія Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

В порядку статті 10 ЦПК України, щодо сприяння судом сторонам у здійсненні ними своїх процесуальних прав, в ході апеляційного розгляду даної цивільної справи колегією суддів було запропоновано позивачу надати розрахунок пені та 3% річних від простроченої суми у національній валюті України - гривні, з тим, щоб інша сторона мала можливість подати свої заперечення з приводу правильності нарахування цих штрафних санкції, а апеляційний суд перевірити правильність їх нарахування, але ВАТ «Державний ощадний банк України» знову надав розрахунок цих грошових сум в іноземній валюті і наполягав на тому, щоб звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї сум відбулось саме в іноземній валюті.

Приймаючи до уваги, що чинним законодавством України не передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення штрафних санкцій, які обраховані в іноземній валюті у зв'язку із неналежним виконанням боржником свого грошового зобов'язання, а також виходячи із диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне відмовити ПАТ„Державний ощадний банк України" у задоволенні позову до ОСОБА_2 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення пені та 3 (трьох) відсотків річних від простроченої заборгованості, за період з 02.06.2012 року по 28.10.2015 року, на загальну суму 50060.4 доларів США.

Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення тіла кредиту та заборгованості по процентах за користування кредитом, в загальному розмірі 51967.16 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 03 лютого 2016 року, становить 1322479 грн. 90 коп., то позовні вимоги ПАТ„Державний ощадний банк України" в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки наявними у справі доказами доведено факт існування такої заборгованості Позичальника перед Банком, розмір якої жодною із сторін у даній цивільній справі не оспорюється.

При укладенні іпотечного договору Банком та іпотекодавцем ОСОБА_2 в пункті 1.3 вартість Предмета іпотеки була визначена приблизно 603160 грн. і при цьому сторони цього договору також досягли згоди, що реалізація Предмета іпотеки у будь-якому випадку буде здійснюватися за цінами, що реально склались на ринку на момент його реалізації.

З наданого позивачем Звіту про оцінку по оцінку житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, вбачається, що станом на грудень 2015 року ринкова вартість цього майна становить 1328367 грн.

В ході апеляційного розгляду справи відповідач ОСОБА_2 заявив, що в його інтересах початкова ціна реалізації предмету іпотеки має бути визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а не на час винесення рішення у даній справі, так як ціни на нерухоме майно весь час змінюються.

Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Вимога ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям останніх із реєстраційного обліку за вказаною адресою та позбавленням їх права користування вказаним жилим приміщенням задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку".

Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

У постанові Верховного Суду України від18 березня 2015 року справа № 6-39цс15 року зазначено, що при вирішенні питання про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

У зв'язку із тим, що предмет іпотеки у даній цивільній справі не був придбаний за рахунок отриманих ОСОБА_2 кредитних коштів, а ці кошти були отриманні останнім на споживчі цілі, тому, на переконання колегії суддів, відповідачі не можуть бути виселені із займаного жилого приміщення без надання їм іншого житла.

11 червня 2011 року набув чинності Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", відповідно до якого на даний час не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України „Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України „Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина (позичальника або майнового поручителя) за споживчим кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершенного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року по справах № 6-483 цс15, № 6-714цс15, звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії вищевказаного Закону.

Так як кредит ОСОБА_2 було отримано в іноземній валюті, загальна житлова площа житлового будинку, що є предметом іпотеки у даній цивільній справі, не перевищує 250 кв.м. і являється єдиним постійним житлом відповідачів, з яких жоден не є суб'єктом Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", тому рішення апеляційного суду Рівненської області в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у даній справі не підлягає виконанню на час дії Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» N 1304-VII, від 03.06.2014 року.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду від 29 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед публічним акціонерним товариством „Державний ощадний банк України" за кредитним договором № 281 від 24.05.2006, в розмірі 51967.16 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 03 лютого 2016 року, становить 1322479 грн. 90 коп., з яких:

41250 доларів США - заборгованість по тілу кредиту;

10717.16 доларів США - заборгованість по відсотках,

відповідно до умов договору іпотеки від 24.05.2006 № 1248, який був укладений між позивачем та ОСОБА_2, звернути стягнення на належний останньому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 210 кв.м., житловою площею 60.2 кв.м. та земельну ділянку, площею 0.11 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу цього житлового приміщення на прилюдних торгах за початковою ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

Надати публічному акціонерному товариству „Державний ощадний банк України" право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, а також в органах державної реєстрації прав - структурних підрозділах органів Мінюсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та реєстрації права власності на нерухоме майно, та нотаріусів, будь-яких документів необхідних для продажу вищевказаного домоволодіння.

На період реалізації вищевказаного предмету іпотеки передати його в управління публічному акціонерному товариству „Державний ощадний банк України", у порядку ст. 34 Закону України «Про іпотеку».

В задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення пені та 3 (трьох) відсотків річних від простроченої заборгованості, за період з 02.06.2012 року по 28.10.2015 року, на загальну суму 50060.4 доларів США, про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, із житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям останніх із реєстраційного обліку за вказаною адресою та позбавленням їх права користування вказаним жилим приміщенням - відмовити, за безпідставністю.

Дане рішення Апеляційного суду Рівненської області в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України « Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» N 1304-VII, від 03.06.2014 року.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" 4530 грн. 96 коп., в рахунок відшкодування судових витрат, пов'язаних із сплатою позивачем судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір, в розмірі 3654 грн., який не був сплачений позивачем при зверненні до суду із позовною вимогою майнового характеру.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Ковальчук

Ю.М. Рожин