АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

26 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2»

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про визнання ордеру недійсним та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» (далі - ПАТ «Трест «Київміськбуд-2») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином незаконно проживає у гуртожитку, оскільки строк дії договору, на підставі якого відповідачка вселилася у спірне житлове приміщення, закінчився, від укладення нового договору остання відмовилася. Посилаючись на те, що після закінчення строку дії договору відповідачка не сплачує орендну плату за користування житловим приміщенням, просив стягнути з ОСОБА_1 у відшкодування збитків за незаконне зайняття житлового приміщення 38 505, 75 грн.

Не погоджуючись з доводами позовних вимог, ОСОБА_1 надіслала на адресу суду письмові заперечення, в яких посилалась на законність проживання у гуртожитку. Зазначила, що у гуртожиток заселилася на підставі ордеру, виданого директором ДП «Житлоексплукатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2». Питання правомірності її проживання у гуртожитку вже раніше розглядалося судом. Рішенням Солом'янського районного суду від 04 березня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2010 року, встановлено факт її проживання у спірному житловому приміщенні на законній підставі (т. 1, а.с. 88 - 89).

Доповнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсним Ордер № НОМЕР_1, виданий 26 червня 2006 року директором ДП «Житлоексплукатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_2, на поселення ОСОБА_1 в гуртожиток, розташований в АДРЕСА_1, (т.1, а.с. 103 -105).

Позовні вимоги в частині визнання ордеру недійсним мотивовано тим, що відповідачка не перебуває та ніколи не перебувала у трудових відносинах із позивачем. Будь-яких рішень позивачем та його профкомом, щодо заселення ОСОБА_1 у гуртожиток та надання їй житлового приміщення не приймалося, спеціальний ордер для вселення у спірне житлове приміщення уповноваженим органом не видавався. Наданий відповідачем ордер на вселення у гуртожиток за формою та змістом не відповідає вимогам для спеціального ордеру, передбачених у Примірному положенні про гуртожиток.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року позов ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» задоволено частково. Ордер № НОМЕР_1 від 26 червня 2006 року на поселення ОСОБА_1 в гуртожиток по АДРЕСА_1, виданий директором ДП «Житлоексплукатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_2, визнано недійсним. Виселено ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення та стягнуто з неї на користь ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» у відшкодування збитків 38505 грн. 75 коп. В решті вимоги залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, про відмову у задоволенні цих позовних вимог, в частині стягнення судового збору змінено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2015 року в частині позовних вимог ПАТ «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про визнання ордеру на заселення у гуртожиток недійсним, виселення без надання іншого житла скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року в задоволені позовних вимог про визнання ордеру недійсним та виселення відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, не застосування судом першої інстанції норм, які підлягали застосуванню та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначав, що суд першої інстанції безпідставно застосував строки позовної давності та виніс незаконне рішення, оскільки з оскаржуваним ордером позивач зміг ознайомитись лише 24.10.2013 року. Крім того вказував, що вимоги позивача про виселення з належного йому житлового приміщення є негаторним позовом, а отже до цих вимог взагалі не застосовуються положення щодо позовної давності.

Вказував, що суд не звернув увагу на ту обставину, що вселившись у спірне житлове приміщення в червні 2006 року, відповідач зареєструвалася в гуртожитку лише 22.03.2007 року і ця реєстрація носила тимчасовий характер та була встановлена до 15.03.2008 року. Факт тимчасової реєстрації виключає факт надання відповідачу житлової площі на підставі спеціального ордера. Підставою для надання житлової площі ОСОБА_1 був цивільно-правовий договір, строк дії якого скінчився.

Посилаючись на те, що після закінчення строку дії договору відповідачка самоправно займає спірне житлове приміщення і звільнити його в добровільному порядку відмовляється, просив рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник ПАТ «Київміськбуд-2» - ФілатоваО.Б. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

ОСОБА_1 та її представник, вважаючи рішення законним та обґрунтованим, просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Трест «Київміськбуд-2» є новим найменуванням Відкритого акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2», утвореного 15.03.1995 року, та є засновником Дочірнього підприємства «Житлоексплуатація ВАТ «Трест Київміськбуд-2» (т.1, а.с. 55, 150).

18 вересня 1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, на підставі наказу № 558-С/ЖБ від 16 вересня 1998 року, ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» видано Свідоцтво серія ЖБ № 23480 про право власності на житловий будинок - ГУРТОЖИТОК, розташований в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 8).

29 жовтня 2000 року ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» (далі - Власник) та ДП «Житлоексплуатація ВАТ «Трест Київміськбуд-2» (далі - Балансоутримувач) уклали договір безоплатного користування майном та за Актом прийому-передачі передано на баланс ДП «Житлоексплуатація ВАТ «Трест Київміськбуд-2» гуртожиток, розташований в АДРЕСА_1 та інші будинки (т. 1 , а.с. 110-113).

Згідно п. 2.4 Договору безоплатного користування майном, укладеного між ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ДП «Житлоексплуатація ВАТ «Трест Київміськбуд-2», Балансоутримувач має право за письмовою згодою власника укладати договори оренди нежитлових приміщень, за погодженням з власником встановлювати ціни і тарифи за проживання у житловому фонді.

26 червня 2006 року між ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та ОСОБА_1 був укладений Договір № 84 про участь у витратах на утримання ліжко-місця у гуртожитках ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», на строк до 20.12.2006 року, який було продовжено до 31.12.2007 року (т. 1, а.с. 9-10).

В цей же день, а саме 26 червня 2006 року, директор ДП «Житлоексплукатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_2 одноособово підписав ордер № НОМЕР_1 на заселення ОСОБА_1, працюючої в ДКІ по зем. ресурсам, у гуртожиток, розташований в АДРЕСА_1, з правом зайняття одного ліжко-місця. В ордері зазначено, що він дійсний протягом 5 днів (т. 1, а.с. 90).

22.03.2007 року ОСОБА_1 звернулася до ВГІРФО ТВМ Солом'янського РУГУ МВС України у м. Києві з заявою про реєстрацію місця проживання (т. 1, а.с. 203).

На підставі заяви ОСОБА_1 її разом із сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано у спірному житловому приміщенні тимчасово до 15.03.2008 року (т. 1, 41-42, а.с. 203-204).

31 жовтня 2014 року ОСОБА_4 досягши повноліття, отримав повну цивільну дієздатність, до участі у розгляді справи у якості відповідача не залучався, у гуртожитку не проживає та знятий з реєстрації.

Судом першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_1 не перебувала з позивачем у трудових відносинах, адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом спільного рішення про видачу спеціального ордера ОСОБА_1 на заселення у гуртожиток не приймалося, ордер на заселення видано директором ДП «Житлоексплуатація ВАТ «Трест Київміськбуд-2» з порушенням встановленого порядку, виданий ордер не відповідає формі та не містить всіх реквізитів, передбачених у додатку до Положення про гуртожитки.

Вірно встановивши, що виданий відповідачу ордер на заселення у гуртожиток не є спеціальним ордером, суд відмовив у задоволенні позовних вимог у зв'язку із зверненням відповідача до суду із заявою про застосування позовної давності.

Колегія судді не може погодитись з таким висновком суду.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачем заявлено позовні вимоги про визнання ордеру недійсним з підстав, передбачених ст. 59 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК).

Відповідно до ст. 59 ЖК ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що у спірному житловому приміщенні вона проживає на законних підставах, в яке вселилася на підставі спеціального ордера.

Відповідно до положень Глави 4 ЖК єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку.

Так, частиною 2 статті 128 ЖК передбачено, що жила площа в гуртожитках надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету.

Відповідно до статті 129 ЖК, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу.

Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про визнання ордеру на вселення до гуртожитку недійсним з підстав, передбачених ст. 59 ЖК, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню факт видачі спеціального ордера саме на підставі рішення адміністрації підприємства про надання жилої площі в гуртожитку, а потім з'ясування обставин, передбачених ст. 59 ЖК України для визнання ордера недійсним.

Відповідно до вище зазначених норм процесуального права в судовому засіданні підлягає встановленню факт видачі ОСОБА_1 спеціального ордера на право постелення у гуртожиток.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЖК форма ордеравстановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно додатку до Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 208 від 3 червня 1986 року в спеціальному ордері, який видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку, зазначаються: дата видачі ордеру; найменування населеного пункту, а також підприємства, установи, організації, яким належить гуртожиток; номер і серія ордеру; прізвище, ім'я, по батькові особи, яка отримує жилу площу у гуртожитку, місце її роботи або навчання; адреса місцезнаходження гуртожитку; номер корпусу і кімнати; на підставі якого рішення видано ордер; склад сім'ї особи, яка отримує житлову площу у гуртожитку. Ордер підписується керівником підприємства, установи, організації та скріплюється відбитком печатки підприємства, установи, організації. В установленому порядку право на підписання ордерів може бути надане іншій посадовій особі (наприклад, керівнику структурного підрозділу, у складі якого діє гуртожиток).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданий відповідачем ордер не містить необхідних реквізитів, передбачених у додатку до Положення.

Як вбачається з матеріалів справи, наданий відповідачем письмовий доказ, а саме копія «ордера» № НОМЕР_1 від 26.06.2006 року не містить визначених законодавством обов'язкових реквізитів спеціального ордеру, а саме: невірно зазначена назва ордеру, не зазначено населений пункт, серія ордера, повне прізвище, ім'я по батькові кому видається ордер, номер кімнати, квадратура житлової площі, номер і дата рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, що має право видати ордер, склад сім'ї, підписаний одноособово Балансоутримувачем гуртожитку, а саме директором ДП «Житлоексплукатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 90).

Згідно типового примірника спеціального ордеру на жилу площу в гуртожиток, який є додатком до Примірного положення № 208, ордер дійсний протягом 30 днів, а не 5 днів як зазначено в копії «ордера» наданого відповідачем.

Відповідно до договору безоплатного користування майном, Дочірнє підприємство «Житлоексплуатація» ВАТ «Київміськбуд-2», є балансоутримувачем майна і не мало повноважень для видачі ордерів для заселення осіб до гуртожитку.

Оскільки, наданий відповідачем письмовий доказ, що містить назву «ордер», ні по формі, ні по змісту не відповідає спеціальному ордеру, форма якого встановлена Примірним положенням про гуртожитки у додатку до Положення, він не є належним та допустимим доказом факту видачі ОСОБА_1 спеціального ордера на право заселення у спірне житлове приміщення у гуртожитку.

Під час розгляду справи, відповідачем не було доведено, що «ордер» № НОМЕР_1 від 26.06.2006 року було видано відповідачу на підставі рішення адміністрації ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» та його профспілкового комітету, як власника даного гуртожитку.

Оскільки, за приписами ст. 59 ЖК та 129 ЖК визнанню недійсним підлягає лише спеціальний ордер виданий на підставі рішення адміністрації підприємства, а не будь-який письмовий доказ, який має назву «ордер», колегія суддів дійшла висновку, що факт видачі відповідачу спеціального ордера належними та допустимими доказами не доведено.

Доводи відповідача про те, що позивачем не було надано належних доказів у підтвердження того, що не було прийнято відповідного рішення про надання їй житла у гуртожитку, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, саме відповідач повинна була довести суду правомірність свого поселення у гуртожиток та наявність рішення адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету про надання їй житла у гуртожитку.

Оскільки факт видачі ОСОБА_1 на підставі спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету про надання їй житла у гуртожитку спеціального ордера не доведено, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про доведеність позивачем вимог порушеного права, яке підлягає захисту, з підстав передбачених ст. 59 ЖК.

Визнання недійсним письмового доказу, що містить назву «ордер», з підстав передбачених ст. 59 ЖК, законодавцем не передбачено.

З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється не на всі відносини, що виникають у державі, а лише на ті, що мають правовий характер.

Враховуючи, що до предмету судового захисту входять саме порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси, то при відсутності юридичного предмету спору, зокрема ордеру у розумінні, визначеному законодавцем, у суду першої інстанції не було правових підстав для вирішення питання про поновлення процесуального строку визнання його недійсним та відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині з підстав, передбачених ст. 267 ЦК України.

Матеріали справи не містять інших належних та допустимих доказів на підтвердження вселення ОСОБА_1 на підставі саме спеціального ордеру.

Рішення Солом'янського районного суду від 04 березня 2010 року та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2010 року, на які відповідачка посилалась як на доказ вселення у гуртожиток на підставі спеціального ордера, скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України 28 грудня 2011 року, а цивільна справа за позовом ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про виселення направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 10 травня 2012 року по справі № 2-2090/12 дана позовна заява ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» залишена без розгляду.

Таким чином, відсутні будь-які судові рішення по даному спору, які набрали б законної сили.

Наявність в матеріалах справи листа Державного комітету України по земельних ресурсах про надання відповідачу ліжко-місця у гуртожитку не може бути законною підставою для визнання законного поселення відповідача у гуртожиток, так як це не відповідає вищезазначеним нормам матеріального права.

Про тимчасовий характер проживання відповідача у гуртожитку свідчить укладення з нею договору про участь у витратах на утримання ліжко-місць у гуртожитках житлового фонду ДП «Житлоексплуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2», строк дії якого закінчився 31 грудня 2007 року.

Факт підписання директором ДП «Житлоексплукатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» в один день, а саме 26.06.2006 року, і договору і ордера, свідчить про те, що ордер є одноособовим розпорядженням балансоутримувача на вселення ОСОБА_1 в гуртожиток на підставі договору.

Вказаний договір не є підставою для виникнення права у відповідача на користування житловим приміщенням у гуртожитку, оскільки ним передбачений обов'язок наймача сплачувати комунальні послуги за проживання. Право на проживання у гуртожитку може виникнути як із житлових правовідносин, тобто з підстав, передбачених статтею 128 ЖК та розділом II Примірного положення про гуртожитки, так і з цивільно-правових угод, однією з яких є договір оренди житлового приміщення, але відповідачем такого договору з позивачем укладено не було.

Посилання відповідача на те, що гуртожиток був переданий позивачу у процесі приватизації за рахунок комунальної власності міста Києва, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про її виселення, оскільки на момент передачі гуртожитку позивачу, відповідач у ньому не проживала, а також не перебувала у трудових відносинах з позивачем.

У зв'язку з викладеним, оскільки позивачем не доведено факту видачі позивачу спеціального ордера, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено обставини, що мають значення для справи, та відсутні підстави для застосування ст. 59 ЖК.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що ОСОБА_1 проживає у гуртожитку без законних на то підстав.

Пунктом 2.2.4 Договору № 84 від 26.06.2006 року передбачено, що наймач зобов'язується не пізніше останнього дня дії договору звільнити займане приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як власник гуртожитку після повернення гуртожитку 02.01.2009 року, що підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи доказами (наказ ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» № 308 від 18.12.2008 року, Акт прийому-передачі гуртожитків з балансу ДП «Житло експлуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» на баланс ВАТ «Трест «Київміськбуд-2» від 02.01.2009 року), починаючи з 2010 року неодноразово пропонував відповідачу укласти договір оренди (найму) житла, оскільки у неї відсутні будь-які правові підстави на користування даним житловим приміщенням.

15.05.2010 року відповідачем було отримано пропозицію позивача укласти договір оренди (найму) житла № 05ф від 11.05.2010 року та два примірника даного договору, що підтверджується відміткою про вручення рекомендованого листа на поштовому повідомленні. Вартість одного ліжко місця згідно отриманого відповідачем договору становила 476,51 грн.

10.06.2010 року рекомендованим поштовим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, позивачем було направлено Договір найму (оренди) житла № 92 від 01.07.2010 року, який вона отримала 23.06.2010 року, згідно відмітці про вручення на повідомленні. Вартість одного ліжко місця згідно даного Договору становила 476,51 грн.

Вбачається, що відповідач всі пропозиції позивача проігнорувала, запропоновані та отримані Договори не підписала, при цьому житлове приміщення в гуртожитку не звільнила.

В суді апеляційної інстанції відповідачка визнала, що вона не бажала укласти з позивачем договір найму, оскільки її не влаштовували умови договору найму.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог ст. 316-320 Цивільного кодексу України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчинити щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, відповідачем порушується право позивача на користування та розпорядження власним майном, а саме кімнатою № 202 у гуртожитку по АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 2 Положення № 208, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Статтею 20 Положення № 208 визначено, що експлуатація гуртожитку здійснюється підприємством, установою, організацією, у віданні якої перебуває гуртожиток, відповідно до вимог єдиних правил і норм експлуатації та ремонту житлового фонду.

Згідно ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, як власник гуртожитку не приймав жодного рішення щодо надання відповідачу кімнати у даному гуртожитку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не перебуває та ніколи не перебувала у трудових відносинах із позивачем, а підставою для заселення її до гуртожитку був Договір № 84 від 26.06.2006 року, який вона уклала не з власником гуртожитку, а з його на той час балансоутримувачем ДП «Житло експлуатація» ВАТ «Трест «Київміськбуд-2».

Відповідно до ст. 44 Положення про гуртожитки, ч. 3 ст. 116 ЖК осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Оскільки відповідач вселилася до гуртожитку не відповідно до вимог Глави 4 ЖК, вона самоправно займе житлове приміщення, не має цивільно-правової угоди на зайняття приміщення, тому підлягає виселенню відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК.

У зв'язку з тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими, колегією суддів встановлено порушення судом норм процесуального права при розгляді даного спору, які призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відповідно до ст. 309 ЦПК України, є підстави для скасування рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 218, 303, 307-309, 313-315, 317, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про визнання недійсним ордеру відмовити.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» до ОСОБА_1 про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 з кімнати № 220 гуртожитку розташованого за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Трест «Київміськбуд-2» судовий збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 760/18941/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3051/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.