Яготинський районний суд Київської області
ун. № 382/1626/15-ц
пр. № 2/382/18/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Бурзель Ю.В.,

за участю секретаря - Нікішина П.О.,

позивача - ОСОБА_1,

представника, який надає правову допомогу позивачу, адвоката Медвідя Ю.В.,

представника, який надає правову допомогу відповідачу, адвоката Вак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Яготині Київської області позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Зазначав, що 08 жовтня 2013 рокуза усною домовленістю у присутності громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в приміщенні магазину «Оптика», що розташований за адресою: вул. Привокзальна в м. Яготині Київської області він надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8800 доларів США, які вона зобов'язалась повернути протягом року, але не пізніше 08 жовтня 2014 року.

У подальшому згідно вказаної домовленості ОСОБА_4 протягом певного часу, приблизно 1 раз на місяць частинами повертала йому борг, при отриманні чергової частки боргу він писав розписки, в яких вказував отриману суму. Таким чином він отримав у відповідачки в якості погашення боргу 5500 доларів США.

Через деякий час ОСОБА_4 перестала сплачувати йому борг навіть частинами, після його неодноразових звернень до неї та неотримання належних йому коштів він 14 березня 2014 року зустрівся із ОСОБА_4, яка у присутності свідків написала йому розписку про те, що виплатить йому борг до 04 березня 2015 року, та передала йому копію власного паспорту.

Посилаючись на те, що залишок боргу 3300 доларів США для нього є значною сумою, своїми неправомірними діями вона поставила його у скрутне матеріальне становище, його намагання вирішити спір у досудовому порядку позитивного результату не дали, просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь 71 318 грн. 86 коп. в рахунок боргу, що еквівалентно 3 300 доларів США та судові витрати по справі.

У судовому засіданні позивач та представник позивача (договір про надання послуг представника у цивільному процесі) підтримали позовні вимоги. Крім того, позивач уточнив вимоги позову та пояснив, що 08 жовтня 2013 рокуза усною домовленістю у присутності громадян ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в приміщенні магазину «Оптика», що розташований за адресою: вул. Привокзальна в м. Яготині Київської області він надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8800 доларів США, які вона зобов'язалась повернути протягом року, але не пізніше 08 жовтня 2014 року. У подальшому згідно вказаної домовленості ОСОБА_4 протягом певного часу, приблизно 1 раз на місяць частинами повертала йому борг, при отриманні чергової частки боргу він писав розписки, в яких вказував отриману суму. Таким чином він отримав у відповідачки в якості погашення боргу 5500 доларів США. Через деякий час ОСОБА_4 перестала сплачувати йому борг навіть частинами, після неодноразових звернень він 14 березня 2014 року зустрівся із ОСОБА_4, яка запевнила його, що до жовтня 2014 року сплатить решту боргу. Крім того, ОСОБА_4 знову попросила в нього в борг гроші до 4 тис. доларів США. Оскільки у нього таких коштів не було, ОСОБА_4 погодилась на суму 3300 доларів США. У присутності свідків ОСОБА_4 написала йому розписку про те, що виплатить йому борг по цій розписці до 14 березня 2015 року, а також вказала про те, що якщо у неї не буде грошей, то борг вона віддасть товаром. На підтвердження цього ОСОБА_4 передала йому копію свого паспорта. У подальшому ОСОБА_4 дійсно виплачувала йому грошові кошти по першому боргу, в той же час по розписці від 14 березня 2014 року жодних грошових коштів ОСОБА_4 йому не повернула.

Також ОСОБА_1 пояснив, що він багато кому позичав гроші і що розписки, які надані представником позивача написані ним, однак саме ОСОБА_4 він таких розписок не надавав. На його думку, ці розписки ОСОБА_4 взяла у когось із його боржників.

Представник відповідача (договір про надання правової допомоги) у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснила, що дійсно ОСОБА_4 14 березня 2014 року взяла в борг у ОСОБА_1 3300 доларів США, які зобов'язалась повернути до 14 березня 2015 року, про що написала ОСОБА_1 розписку. Вказані грошові кошти ОСОБА_4 повертала ОСОБА_1 частинами, про що ОСОБА_1 давав їй розписки, оригінали яких оглянуто в судовому засіданні, копії яких приєднані до матеріалів справи. Таким чином станом на сьогодні 3300 доларів США, які ОСОБА_4 брала в борг у ОСОБА_1, ОСОБА_4 йому повернула. Оригінал розписки від 14 березня 2014 року ОСОБА_1 ОСОБА_4 не повернув. Між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 існувала домовленість про те, що коли борг буде повернуто, то ОСОБА_1 поверне ОСОБА_4 оригінал розписки від 14 березня 2014 року, а ОСОБА_4 поверне ОСОБА_1 усі розписки, написані ним їй, які підтверджують погашення боргу у сумі 3300 доларів США. Однак після сплати ОСОБА_4 боргу у сумі 3300 доларів США ОСОБА_1 просив ще сплатити йому 1 тис. доларів, а тому оригінали розписок ОСОБА_1 залишились у ОСОБА_4, а оригінал розписки ОСОБА_4 залишився у ОСОБА_1

Оскільки у ОСОБА_4 на руках були оригінали розписок ОСОБА_1 про повернення боргу, то вона і не вживала інших заходів для отримання від ОСОБА_1 оригіналу розписки від 14 березня 2014 року. Вважає, що наявність у ОСОБА_4 оригіналів розписок ОСОБА_1 є належним і допустимим доказом виконання ОСОБА_4 зобов'язань за договором позики від 14 березня 2014 року.

Представник відповідача у судовому засіданні наголосила на тому, що зобов`язань по поверненню 8800 доларів США між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 не існувало. Існували лише зобов`язання за договором позики від 14 березня 2014 року, які виконано ОСОБА_4 у повному обсязі.

Також представник відповідача просила у разі ухвалення судом рішення про відмову в позові вирішити питання про стягнення із позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу.

Заслухавши доводи позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що у серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та просив стягнути із ОСОБА_4 на його користь 71 318 грн. 86 коп. заборгованості, що еквівалентно 3 300 доларів США.

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що 08 жовтня 2013 року за усною домовленістю він надав в борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8800 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язалась повернути вказані кошти протягом року, але не пізніше 08 жовтня 2014 року. У подальшому згідно вказаної домовленості ОСОБА_4 протягом певного часу, приблизно 1 раз на місяць частинами повертала йому борг, при отриманні чергової частки боргу він писав розписки, в яких вказував отриману суму. Таким чином він отримав у відповідачки в якості погашення боргу 5500 доларів США. Через деякий час ОСОБА_4 перестала сплачувати йому борг навіть частинами, після неодноразових звернень він 14 березня 2014 року зустрівся із ОСОБА_4, яка запевнила його, що до жовтня 2014 року сплатить решту боргу. Крім того, ОСОБА_4 знову попросила в нього в борг гроші до 4 тис. доларів США. Оскільки у нього таких коштів не було, ОСОБА_4 погодилась на суму 3300 доларів США. У присутності свідків ОСОБА_4 написала йому розписку про те, що виплатить йому борг по цій розписці до 14 березня 2015 року, а також вказала про те, що якщо у неї не буде грошей, то борг вона віддасть товаром.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Cудової палати у цивільних справах Верховного Суду України від № 6-63 цс-13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Таким чином оскільки обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, у суду відсутні підстави вважати доведеним ту обставину, що 08 жовтня 2013 року за усною домовленістю ОСОБА_1 надав в борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8800 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язалась повернути вказані кошти протягом року, але не пізніше 08 жовтня 2014 року.

Разом із тим у судовому засіданні встановлено, що 14 березня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 3300 доларів США, а ОСОБА_4 зобов'язалась повернути вказану суму грошових коштів до 14 березня 2015 року, про що ОСОБА_4 написала ОСОБА_1 розписку (а.с. 6).

Вказані грошові кошти ОСОБА_4 повернула ОСОБА_1, що підтверджується розписками на суму 550 доларів США, 550 доларів США, 300 доларів США, 560 доларів США, 550 доларів США, 550 доларів США, 240 доларів США, а всього на суму 3300 доларів США (а.с. 23-29). Оригінали вказаних розписок оглянуто в судовому засіданні.

Підстави вважати надані у судовому засіданні представником відповідача розписки неналежними та недопустимими доказами у суду відсутні.

Так, сам позивач у судовому засіданні визнав, що він багато кому позичав гроші та що розписки, надані у судовому засіданні представником відповідача, схожі на його розписки. Також у судовому засіданні позивач пояснив, що ОСОБА_4 протягом певного часу, приблизно 1 раз на місяць частинами повертала йому борг, при отриманні чергової частки боргу він писав розписки, в яких вказував отриману суму.

Крім того, сума коштів, отриманих ОСОБА_1 за вказаними розписками є еквівалентною сумі позики за договором від 14 березня 2014 року, період повернення грошових коштів за вказаним договором також співпадає з датами написання розписок.

Доводи представника позивача про підробку розписок, наданих у судовому засіданні представником відповідача, у судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Так, сам позивач у судовому засіданні визнав, що він багато кому позичав гроші та що розписки, надані у судовому засіданні представником відповідача, схожі на його розписки. Крім того, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що 08 жовтня 2013 рокуза усною домовленістю він надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8800 доларів США, які вона зобов'язалась повернути протягом року, але не пізніше 08 жовтня 2014 року. У подальшому ОСОБА_4 повернула йому 5500 доларів США, а 14 березня 2014 року ОСОБА_4 написала йому розписку на решту суми - 3300 доларів США, у вказаній розписці ОСОБА_4 зобов'язалась повернути борг до 04 березня 2015 року.

Однак у подальшому, уточнивши позов, позивач зазначав, що 08 жовтня 2013 рокуза усною домовленістю він надав у борг ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 8800 доларів США, які вона зобов'язалась повернути протягом року, але не пізніше 08 жовтня 2014 року. У подальшому він отримав від відповідачки в якості погашення боргу 5500 доларів США. 14 березня 2014 року він зустрівся із ОСОБА_4, яка запевнила його, що до жовтня 2014 року сплатить решту боргу. Крім того, ОСОБА_4 знову попросила в нього в борг гроші до 4 тис. доларів США. Оскільки у нього таких коштів не було, ОСОБА_4 погодилась на суму 3300 доларів США. У присутності свідків ОСОБА_4 написала йому розписку про те, що виплатить йому борг по цій розписці до 14 березня 2015 року, У подальшому ОСОБА_4 дійсно виплачувала йому грошові кошти по першому боргу, в той же час по розписці від 14 березня 2015 року жодних грошових коштів ОСОБА_4 йому не повернула.

Отже, уточнивши позов, позивач стверджував про наявність у ОСОБА_4 двох грошових зобов'язань: перше зобов'язання виникло на підставі усного договору позики від 08 жовтня 2013 року, існування вказаного боргового зобов'язання у судовому засіданні свого підтвердження не знайшло, друге зобов'язання виникло на підставі розписки від 14 березня 2014 року, крім цього позивач підтвердив, що надані представником відповідача розписки є його розписками.

Доводи представника позивача про те, що надані представником відповідача розписки не можуть бути належними і допустимими доказами, оскільки в таких розписках відсутні дані про те, ким і кому повертались кошти, а у деяких розписках відсутня чітка дата, дві розписки датовано однією датою, суд також оцінює критично, оскільки відсутність у чинному законодавстві вимог до розписки, наявність оригіналів розписок ОСОБА_1 у відповідача, та обставина, що сума коштів, отриманих ОСОБА_1 за вказаними розписками є еквівалентною сумі позики за договором від 14 березня 2014 року, період повернення грошових коштів за вказаним договором також співпадає з датами написання розписок і посилання ОСОБА_1 на те, що такі розписки схожі на його розписки і на те, що згідно домовленості ОСОБА_4 протягом певного часу частинами повертала йому борг, при отриманні чергової частки боргу він писав розписки, в яких вказував отриману суму, на думку суду, дає всі підстави вважати надані представником відповідача розписки належними і допустимими доказами. А відтак суд вважає доведеним посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_4 виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики від 14 березня 2014 року в повному обсязі.

Зазначення у розписці лише місяця та року без зазначення дати, датування двох розписок однією датою не може виключати такі розписки з кола належних та допустимих доказів.

Разом із тим допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що він разом із ОСОБА_6 був свідком того, як у жовтні 2013 року ОСОБА_1, який є його знайомим, позичав молодій жінці гроші у сумі 8800 доларів США, про що вона написала ОСОБА_1 розписку. При складанні інших розписок він присутнім не був.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що він у жовтні 2013 року був свідком того, як ОСОБА_1, який є його знайомим, давав у борг жінці 8800 доларів США, на «розкрутку», про що жінка написала розписку. Крім того, він був свідком того, що ця ж жіночка у березні 2014 року також брала кошти у ОСОБА_1 в борг - близько 3300 доларів США, про що також надала розписку, у якій він як свідок підписався.

З огляду на те, що оригіналу розписки на суму 8800 доларів США до суду надано не було, звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що договір позики від 08 жовтня 2013 року був усним, суд оцінює показання свідків дані ними у судовому засіданні критично, крім того, на думку суду, показання свідків не є належними і допустимими доказами передачі грошових коштів за договором позики.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Вирішуючи питання про стягнення із позивача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд виходить із такого.

За змістом ст. ст. 84, 88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За змістом п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження вимог про стягнення витрат на правову допомогу представником відповідача надано квитанцію до прибуткового касового ордера на суму 2679 грн. 60 коп., які сплачені ОСОБА_4 адвокату Вак О., розрахунок суми гонорару згідно договору про надання правової допомоги від 10 серпня 2015 року.

Разом із тим у справі, що розглядається, правова допомога ОСОБА_4 надавалась адвокатом Вак О.В. на підставі договору про надання правової допомоги від 26 серпня 2015 року (а.с. 14), квитанція до прибуткового касового ордера також не містить посилання на договір, а відтак у суду відсутні підстави вважати, що квитанція до прибуткового касового ордера від 02 грудня 2015 року та розрахунок суми гонорару згідно договору про надання правової допомоги від 10 серпня 2015 року є підтвердженням витрат на правову допомогу ОСОБА_4 за договором про надання правової допомоги від 26 серпня 2015 року у справі, що розглядається.

Керуючись ст. ст. 526, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

СуддяЮ.В. Бурзель