Справа № 462/66/15 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/272/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом і визнання права власності в порядку спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_6 державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2015 року відмовлено в первісному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом і визнання права власності в порядку спадкування.

Суд задовольнив зустрічний позов.

Суд визнав недійсним та скасував свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 червня 2004р. державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на імя ОСОБА_4.

Суд визнав за ОСОБА_4 право на спадщину за заповітом, посвідченим 25 червня 1999р. державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_9, за реєстровим номером №1-2183, після смерті ОСОБА_10 та визнав за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно 19/100 ідеальних частин будинковолодіння №13 на вул. Вітряній у м. Львові, що складає такі приміщення: 1-1 коридор, пл.3,8 кв.м, 1-2 коридор, пл.5,5 кв.м, 1-3 кухня, пл.9,6 кв.м, 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м, 1-підвал, пл.5.0 кв.м, ІІ-підвал, пл.9,7 кв.м, ІІІ-підвал, пл.3,6 кв.м; літня кухня позначена на плані літ. «Б», вбиральня літ. «Г», гараж літ. «Д», сараї літ. «З» і «К».

Суд стягнув з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 по 1226 грн. 50 коп. судових витрат з кожного.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_4 звернувся в суд із зустрічним позовом щодо захисту своїх цивільних прав після спливу позовної давності, що за наявності заяви про застосування позовної давності є підставою для відмови у задоволенні його зустрічного позову в цілому.

Вважає, що оскільки ОСОБА_4 звернувся саме із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, то він і прийняв спадщину за законом, а не за заповітом, і в подальшому спадкування повинно відбуватися за законом із закликанням до спадкування інших спадкоємців, у тому числі і його.Апелянт стверджує, що з 1973 року і до дня смерті матері (час відкриття спадщини), він постійно проживав із нею за адресою: м. Львів, вул. Вітряна, 13, що підтверджується довідкою ЛКП «Скнилівок» від 28.08.2014р. №1758 та актом від 01.09.2014р. та відмови від спадщини він не заявляв.

Апелянт зазначає, що він прийняв спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України, і в них в родині ніколи не виникало до 2014 року суперечностей щодо спадкування майна матері і в нього не було необхідності в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом, а довідався про порушення своїх прав він лише в червні 2014 року під час суперечки з братом, а тому вважає, що строк на звернення до суду із позовом він пропустив з поважних причин.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. ст. 3,4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є дітьми ОСОБА_10.

Матеріалами справи та правовстановлюючими документами також підтверджується, що ОСОБА_10 первинно належало на праві власності в цілому будинковолодіння №13 на вул. Вітряній у м. Львові (а.с. 8).

Відповідно до заповіту від 25.06.1999 р., посвідченого державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №1-2183, ОСОБА_10 зробила розпорядження на випадок своєї смерті і 39/100 частин житлового будинку №13 на вул.Вітряній у м. Львові, що включає такі приміщення: 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, заповіла своєму синові ОСОБА_4

Зазначена частина будинковолодіння із визначенням приміщень, які охоплюються цією часткою, розрахована на підставі висновку Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №5/3519 від 24.06.1999 р. (а.с.61).

Технічним паспортом (виготовлений станом на 1997 р.) на зазначений вище будинок підтверджується, що загальна площа будинку на день складання заповіту становила 136, 9 кв.м, а житлова - 69,6 кв.м (а.с.41-45).

Судом першої інстанції також встановлено, що в період з 1999 р. по 2001 р. будинок зазнав реконструкції з добудовою, що стверджується технічним паспортом на будинок, складеним 30.03.2001р. та загальна площа будинку після реконструкції і добудови становила 228,7 кв.м, житлова - 120,6 кв.м.

З метою відчуження частини будинку на вул.Вітряній, 13 у м. Львові, яка не була охоплена заповітом, доньці ОСОБА_7 та онуку ОСОБА_7 власник будинку ОСОБА_10 звернулася до ЛОДК «БТІ та ЕО» з проханням визначити ідеальні долі між співвласниками, які будуть належати кожному після відчуження із визначенням конкретних приміщень у зазначеному будинковолодінні.

Відповідно до висновку ЛОДК «БТІ та ЕО» № 5/2116 від 22.02.2002 р. про визначення ідеальних долей між співвласниками (спадкова справа №227/2004 а.с.14 зв.), співвласник ОСОБА_10 займає такі приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З»-сарай, «К» - сарай, що складає 19/100 частин зазначеного будинковолодіння; співвласник для відчуження 2 займає: підвал, літ. IV, пл..10,4 кв.м; 2-1 коридор, пл. 7,6 кв.м, 2-2 коридор, пл. 3,5 кв.м, коридор 2-7, пл. 7,3 кв.м, кухня, пл. 10,3 кв.м, 2-5 ванна 3,7 кв.м, 2-10 ванна 3,8 кв.м, житлові кімнати, що під літ. 2-3, 2-8, 2-9, площею 16,2 кв.м, 19,7 кв.м, 15.4 кв.м, навіс літ. «Ж», що становить 49/100 ідеальних частин; співвласник для відчуження 3 займає: 3-2 житлова, пл. 40,6 кв.м, 3-3 житлова, пл. 12,7 кв.м, кухня 3-1, пл. 13,4 кв.м, 3-4 ванна, пл. 5,3 кв.м, сарай літ. «В», що становить 32/100 ідеальних частки будинковолодіння.

Згідно з договором дарування частини житлового будинку від 26.02.2002р. (а.с.9), ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_7 частину житлового будинку із зазначенням житлових приміщень та господарських споруд, які займає співвласник 2, які становлять 49/100 його ідеальних частин.

Також відповідно до договору дарування від 26.02.2002р. (а.с.10), ОСОБА_10 подарувала 32/100 ідеальних частин будинку ОСОБА_7, і ця відчужена частка теж обумовлена конкретними переліченими вище приміщеннями будинку та господарськими спорудами, які займає співвласник 3.

Отже, у співвласника ОСОБА_10 залишилося на праві власності 19/100 частин зазначеного будинковолодіння, що включало приміщення: I-підвал, пл. 5,0 кв.м; II-підвал, пл. 9,7 кв.м; III-підвал, пл. 3,6 кв.м, 1-1 коридор, пл. 3,8 кв.м; 1-2 коридор, пл. 5,5 кв.м; 1-3 кухня, пл. 9,6 кв.м; 1-4 житлова кімната, пл. 16,0 кв.м; літня кухня, позначена на плані літ. «Б», літ. «Г» - вбиральня, літ. «Д» - гараж, літ. «З»-сарай, «К» - сарай і цією часткою вона розпорядилась на випадок смерті на користь сина ОСОБА_4

Судом першої інстанції встановлено та стверджується матеріалами справи, що свій заповіт ОСОБА_10 не змінювала і такий скасований не був.

11 вересня 2003 року ОСОБА_10 померла.

Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Видами спадкування за статтею 1217 цього Кодексу є спадкування за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.У відповідності до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадковою справою №227 за 2004 рік підтверджується, що 12.03.2004 р. ОСОБА_4 звернувся до Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину після смерті матері за заповітом, посвідченим 25.06.1999 р. Другою ОСОБА_6 державною нотаріальною конторою, подавши нотаріусу цей заповіт.

Зазначена вище заява ОСОБА_4 у встановленому порядку зареєстрована і на її підставі відкрита спадкова справа. Заявником в заяві зазначено, що спадкове майно складається із частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на вул.Вітряній, 13 в м. Львові.

Нотаріус, врахувавши збільшення площі будинковолодіння в період часу між складанням заповіту в 1999 р. на користь сина ОСОБА_4 та відчудженням частини будинку на користь доньки ОСОБА_7 та онука ОСОБА_7 в 2002 р., у спосіб дарування частин будинку, визначив, що ідеальна частина будинковолодіння на день смерті спадкодавця становила 19/100 ідеальних частин і на неї відкрилась спадщина.

Матеріалами справи також підтверджується, що крім зазначеної вище заяви про прийняття спадщини за заповітом, поданої спадкоємцем ОСОБА_4, він 15 червня 2004 року подав ще одну заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом з посиланням на наявність того ж заповіту.

24.06.2004 року нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 19/100 частин будинковолодіння, що належили спадкодавцю ОСОБА_10

Суд першої інстанції із пояснень ОСОБА_4 встановив, що заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ним було написано за вказівкою нотаріуса, при цьому розяснень з боку нотаріуса з питань порядку та способу прийняття спадщини він не отримав. Разом з тим, він не відмовлявся від прийняття спадщини за заповітом.

Відповідно до ч.1, 5 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ч.5 ст. 1275 ЦК України, відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Відповідно до ст. 206 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої Міністерством юстиції України 03.03.2004 р. за №283/8882, чинною на період прийняття спадщини ОСОБА_4, свідоцтво про право на спадщину видається за заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, кожному з них окремо із визначенням прізвища, імені, по батькові та часток у спадщині інших спадкоємців. При цьому, в кожному свідоцтві може зазначатися все спадкове майно, крім нерухомого. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухомість (стаття 1297 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 207 зазначеної Інструкції, письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 208 зазначеної Інструкції, відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом.

Відповідно до ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до положень ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Суд першої інстанції, визнавши недійсним та скасувавши свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 червня 2004 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори ОСОБА_8 на імя ОСОБА_4, правильно виходив з того, що у нотаріуса ОСОБА_8 не було правових підстав для видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_10 за законом, оскільки лише за умови вчинення спадкоємцем дій, передбачених ч.1 ст. 1273 та ч.5 ст. 1275 ЦК України, а саме - відмови спадкоємця від прийняття спадщини за заповітом, нотаріус мав право вчинити інші регламетовані законом дії.

Крім того, суд першої інстанції правильно зробив висновок про те, що заява від 15.06.2004р., на підставі якої видано оскаржене свідоцтво про право на спадщину за законом, подана за межами строку, визначеного законом для вчинення таких дій, а тому вчиняти будь-які нотаріальні дії з урахуванням цієї заяви ОСОБА_4 від 15.06.2004 р., в тому числі видавати свідоцтво про право на спадщину за законом, у нотаріуса не було правових підстав.

Суд першої інстанції також правильно врахував, що ОСОБА_4 не відмовлявся від прийняття спадщини за заповітом і такі докази відсутні в матеріалах спадкової справи, а тому заява про прийняття спадщини за законом від 15.06.2004 р. написана ним за вказівкою нотаріуса і за відсутності його заяви про відмову у прийнятті спадщини за заповітом не свідчить про обрання ним саме способу спадкування за законом.

З урахуванням зазаченого, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 вчинив всі передбачені законом дії, які свідчать про прийняття ним спадщини за заповітом, так як з часу подання заяви до нотаріальної контори 12.03.2004 р. у ОСОБА_4 виникло таке право і воно підлягає захисту, оскільки оспорено ОСОБА_2 шляхом предявлення у січні 2015 року до нього позову.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а тому правильно дійшов висновку про те, що право ОСОБА_4 порушено та підлягає захисту в судовому порядку шляхом задоволення зустрічного позову про визнання за ОСОБА_4 права на спадщину після смерті матері за заповітом від 25.06.1999 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Оскільки ОСОБА_2 не належить до осіб, які в силу вимог ст. 1241 ЦК України мають право на обовязкову частку у спадковому майні незалежно від змісту заповіту, тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що у нього не виникло права на частину спадкового майна як у спадкоємця першої черги за законом після смерті матері.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Щодо пропуску ОСОБА_4 строку позовної давності з приводу заявленої вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, то суд суд першої інстанції правильно встановив, що оскільки ОСОБА_4 лише в січні 2015 року після звернення до суду ОСОБА_2 з позовом дізнався про порушення його права на спадкування за заповітом, то строк звернення до суду за захистом свого порушеного права ним не пропущено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 спростовуються наведеним та на висновки суду не впливають.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, правильно застосував матеріальний закон, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

ОСОБА_11