Справа № 461/2622/14 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/783/1103/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретаря Бохонко Е.Р., з участю представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Галицької РА ЛМР ОСОБА_3, представника відповідача ПФ «Фрей-СЛВВ» - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, приватної фірми «Фрей-СЛВВ» та Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, приватної фірми «Фрей-СЛВВ», з участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання незаконним та скасування розпорядження районної адміністрації, свідоцтва про право власності, визнання частково незаконною та скасування ухвали міської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

встановила:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з вказаним позовом, покликаючись на те, що з 1 листопада 1968 року перебуває із ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, під час якого вони 25 квітня 1998 року придбали квартиру АДРЕСА_1. Власником іншої квартири є його син ОСОБА_7 З грудня 1999 року ОСОБА_8 без його згоди подарувала спірну квартиру ОСОБА_6 В подальшому, Галицька районна адміністрація Львівської міської ради за заявами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийняла розпорядження від 9 жовтня 2003 року № 1141 про оформлення права власності на житловий будинок № 21 по вул. Кримський у м. Львові, на підставі якого їм видано свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок. Також, згідно ухвали Львівської міської ради від 25 березня 2004 року № 1159 їм передано у спільну сумісну власність земельну ділянку для обслуговування вказаного житлового будинку, і ОСОБА_6 отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 3 жовтня 2013 року вказаний договір дарування визнано недійсним.

Враховуючи наведені обставини, просив визнати незаконними та скасувати вказані розпорядження органів влади, свідоцтво про право власності, державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати за ним право спільної сумісної власності на спірну квартиру та зважаючи на те, що майно вибуло із володіння поза його волею, просив витребувати у приватної фірми «Фрей-СЛВВ», яка стала власником на підставі незаконного відчудження ОСОБА_6 шляхом складання акту приймання-передачі від 18 січня 2014 року, як внесок до статутного капіталу фірми (т. 2, а.с. 87-88, 105).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2014 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 1141 від 9 жовтня 2003 року «Про оформлення права власності на будинок № 21 по вул. Кримській у м.Львові».

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № Г-0080 від 9 жовтня 2003 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на зазначений будинок.

Визнано незаконною та скасовано ухвалу Львівської міської ради № 1159 від 25 березня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м.Львові» - пункт 132 в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0742 га. для обслуговування будинку.

Визнано незаконним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 099770, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0004, за адресою: вул. Кримська, 21 у м. Львові площею 0,0742 га.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру №3 по вул.Кримській у м. Львові та витребувано таку в його користь.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року апеляційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради та ОСОБА_6 відхилено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 9 жовтня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року касаційні скарги ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_9 та Галицьої районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 рокупозов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 1141 від 09 жовтня 2003 року «Про оформлення права власності на будинок № 21 по вул. Кримській».

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності № Г-0080 від 09 жовтня 2003 року, видане Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на будинок № 21 по вул. Кримській у м. Львові.

Визнано незаконною та скасовано ухвалу Львівської міської ради № 1159 від 25 березня 2003 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» (пункт 132) в частині передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,0742 га. для обслуговування будинку № 21 по вул. Кримській у м. Львові.

Визнано незаконним та скасовано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії JIB № 099770, кадастровий номер земельної ділянки :07:006:0004, за адресою: м. Львів, вул. Кримська, 21, площею 0,0742 га.

Визнано за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на квартиру АДРЕСА_2.

Витребувано у приватної фірми «Фрей-СЛВВ» () квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_5.

Ухвалою від 04.12.2015 року виправлено описку в тексті рішення від 04.12.2015 року, абзац шостий резолютивної частини викладено в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1) право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2».

Рішення суду оскаржили відповідачі ОСОБА_10 районна адміністрація Львівської міської ради, ПФ «ФРЕЙ-СЛВВ» та Львівська міська рада.

В апеляційній скарзі Галицька районна адміністрація вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та ухвалене за неповного з»ясування обставин, які мають значення для справи і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що оспорюване розпорядження голови Галицької районної адміністрації №1141 «Про оформлення права власності на будинок № 21 на вул. Кримській» видане на законних підставах та у порядку, передбаченому чинним законодавством, з врахуванням Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого рішенням міськвиконкому від 09.07.2002 року та Порядку передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по Житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі представник ПП «Фрей-СЛВВ» ОСОБА_4 покликається на те, що оскаржуване рішення є ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що витребування майна на користь позивача, як такого, що набуте приватною фірмою «Фрей-СЛВВ» безоплатно, є безпідставним, оскільки майно набуте за відплатним договором, ОСОБА_6 набула прав учасника цієї фірми, про що зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року.

Звертає увагу на те, що ПП «Фрей-СЛВВ» є власником 52/100 частин будинку № 21 по вул. Кримській у м. Львові, а не квартири № 3 за тією ж адресою.

Судом першої інстанції не враховано, що власник зобовязаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав його, не з їхньої волі, а набувач придбав майно за відплатною угодою й не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має права вимагати повернення майна від добросовісного набувача.

Позицію про те, що визнання недійсним правочину автоматично призводить до того, що майно вибуло поза волею власника вважає помилковою.

Також, на переконання апелянта, оскільки ОСОБА_5 не був стороною, учасником скасованих рішень (актів), вимоги про скасування розпорядження, свідоцтва, ухвали та Державного акту неправомірно задоволені судом першої інстанції.

Крім цього, не погоджується із рішенням про визнання недійсним ухвали Львівської міської ради про надання у власність земельної ділянки та Державного акту, оскільки позивач не мав жодного майнового права на зазначену ділянку, а посилання в цій частині на те, що спірна земельна ділянка надавалась Львівською міською радою для обслуговування будинку на вул. Кримській, 21 ОСОБА_6, як незаконно набутого, не заслуговує на увагу, оскільки надання у власність земельної ділянки є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування та правом власника.

Оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку видано і управління земельних ресурсів у Львівській області, яке не є відповідачем по справі, отже така вимога поставлена до неналежного відповідача.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував поданої представником заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, при цьому позивачем не надано доказів його необізнаності про прийняття оскаржуваних рішень та видачу правовстановлюючих документів у 2003-2004 роках.

Звертає увагу на те, що після початку розгляду справи позивач подав заяву про уточнення вимог, згідно якої фактично змінено предмет і підставу позовних вимог, а суд не надіслав таку на адресу сторін, чим порушив принцип змагальності сторін.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2015 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник Львівської міської ради в апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Покликається на те, що Львівська міська рада, як уповноважений власник спірної земельної ділянки, вправі розпоряджатись нею на власний розсуд, згідно наданих законом повноважень, відтак ухвала Львівської міської ради від 25.03.2004 року № 1159 «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові», якою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передано у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 742 кв.м. по вул. Кримській, 21 є правомірною.

На думку апелянта, визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4, укладеного 03.12.1999 року не тягне за собою скасування зазначеної вище ухвали Львівської міської ради, при цьому оскаржувана ухвала жодним чином не стосується прав та обовязків позивача, адже така передана для обслуговування будинку №21 в цілому, а не окремої квартири № 3.

Також, звертає увагу на те, що це рішення вичерпало свою дію шляхом його виконання, і скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки.

В свою чергу, скасовуючи державний акт, який виданий Львівським міським управлінням земельних ресурсів, а не Львівською міською радою, вирішено питання про права і обовязки особи, яка не була залучена до участі у справі.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року та ухвати нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Галицької РА ЛМР ОСОБА_3, представника відповідача ПФ «Фрей-СЛВВ» ОСОБА_4М на підтримання доводів апеляційних скарг, а також заперечення цих доводів зі сторони представника позивача ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційних скаргвідсутні виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 03 грудня 1999 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, який став однією з підстав для прийняття оскаржуваних рішень та видачі відповідних правовстановлюючих документів, визнаний судом недійсним, тому визнав незаконними та скасував такі.

Також, суд врахував, що спірне майно перебуває у відповідача приватної фірми «Фрей-СЛВВ», яка отримала його за відплатним договором, оскільки передавши до статутного капіталу в якості внеску своє майно, ОСОБА_6 набула прав учасника цієї приватної фірми, а тому право власності позивача підлягає захисту відповідно до ст. 388 ЦК України шляхом витребування спірного майна у набувача приватної фірми «Фрей-СЛВВ».

Крім цього суд зазначив, що позовні вимоги заявлені щодо застосування наслідків недійсності правочину, який визнано недійсним рішенням Галицького районного суду м. Львова по справі № 461/9294/13 від 03.10.2013 року, яке набрало законної сили 11.04.2014 року, а тому перебіг позовної давності слід рахувати з 11 квітня 2014 року, а також що п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, виключений згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15.01.2012 року, відтак перебіг позовної давності розпочався із вказаної дати.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, що передбачено ст. 319 ЦК України. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 1968 року зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_8, про що зроблено відповідний запис за №3173 та видано свідоцтво про одруження серії І-АБ № 086007 (т. 1 а.с. 7).

Перебуваючи у шлюбі з позивачем, згідно із договором купівлі-продажу від 25.04.1998 року, ОСОБА_8 придбала у ОСОБА_11 квартиру № 3 в будинку № 21, що знаходиться в м.Львові по вул. Кримській, яка складається з трьох кімнат жилою площею 57,3 м. кв. та кухні, загальна площа квартири 88,0 кв.м., комора в підвалі 9,9 кв.м.(т. 1 а.с. 9).

В подальшому, 03 грудня 1999 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_8 0.0. укладено договір дарування, за яким ОСОБА_8 подарувала, а обдарована ОСОБА_6 прийняла у дар спірну квартиру АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 10).

В свою чергу, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 жовтня 2013 року по справі №61/9294/13 договір дарування квартири АДРЕСА_6 від 03 грудня 1999 року укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 визнаний недійсним. Рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області набрало законної сили 11 квітня 2014 року (т. 1 а.с. 48-52).

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Незважаючи на це, після укладення вказаного договору дарування співвласниками квартир в будинку № 21 по вул. Кримській являлися син позивача - ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_6, які в подальшому зверталися з відповідними заявами та документами в ЛОДКП «БТІ та ЕО», Львівську міську раду, Галицьку районну адміністрацію Львівської міської ради щодо оформлення права власності на будинок, приватизації земельної ділянки (т. 1 а.с. 141, 166-167).

Наказом від 12 грудня 2002 року № 254-Д, виданим Управлінням житлово-комунального господарства Львівської міської ради, будинок № 21 по вул. Кримській в м. Львові знято з балансу міської ради (т. 1 а.с. 144).

30 липня 2003 року ОСОБА_1 передачі житловий будинок № 21 по вул. Кримській переданий його співвласникам ОСОБА_7 та ОСОБА_7 0.0. (т. 1 а.с. 142).

Відповідно до висновку № 3/4663 від 04.08.2003 року визначено ідеальні долі в будинку № 21 по вул. Кримській у м. Львові, зокрема частку ОСОБА_7 визначено в розмірі 48%, а частку ОСОБА_6 - 52% (т. 1 а.с. 19, 143).

Розпорядженням Галицького районної адміністрації Львівської міської ради № 1141 від 09 жовтня 2003 року «Про оформлення права власності на будинок № 21 на вул. Кримській» оформлено право власності за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на житловий будинок № 21 по вул. Кримській у відповідності до їх часток, а саме, за ОСОБА_7 оформлено частку в розмірі 48 %, а за ОСОБА_6 - 52% (т. 1 а.с. 20, 140).

На підставі вказаного розпорядження Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради 09 жовтня 2003 року на ім'я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 видано Свідоцтво про право власності № Г-00770, право власності зареєстроване в ЛОДКП «БТІ та ЕО», отримано витяг № 2182094 від 04 грудня 2003 року (т. 1 а.с. 21-22).

Ухвалою Львівської міської ради № 1159 від 25 березня 2004 року «Про передачу громадянам у приватну власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок у м. Львові» ОСОБА_7 та ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0742 га, що за адресою вул. Кримська, 21 у м. Львові для обслуговування житлового будинку, а також видано на ім»я ОСОБА_6 Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЛВ № 097770 кадастровий №:07:006:0004 (п. 132 Ухвали) (т. 1 а.с . 23-24, 27-28).

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_5 від 03 грудня 1999 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_6, в судовому порядку визнаний недійсним, як такий, що порушував права та інтереси позивача ОСОБА_5, а відтак це має наслідком визнання недійсними оскаржуваних по даній справі рішень та видачі правовстановлюючих документів, як таких що прийняті на його підставі.

Також судом встановлено, що 18 січня 2014 року на підставі рішення засновників ПП «Фрей-СЛВВ» прийнято від ОСОБА_6 52/100 частки житлового будинку №21 по вул. Кримській в м. Львові, як її внесок до статутного капіталу, що складає 50% розміру статутного капіталу (т. 2 а.с. 117-128).

Таким чином, спірне майно перебуває у відповідача ПП «Фрей-СЛВВ» у звязку з переданням такого ОСОБА_6 як внеску до статутного капіталу, відтак фірма отримала майно за відплатним договором, оскільки ОСОБА_6 набула прав учасника цієї приватної фірми.

Пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеного майно, яке вибуло з володіння власника на підставі правочину щодо цього майна, але в подальшому визнаного недійсним, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Таким чином майно, яке вибуло з володіння власника ОСОБА_5 на підставі договору дарування, в подальшому визнаного недійсним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2013 року, потрібно вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак він має право витребувати таке від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України.

В свою чергу, доводи апелянта ПП «Фрей-СЛВВ» в частині пропуску позивачем позовної давності є безпідставними, при цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якого позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, виключений згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності з 15.01.2012 року, відтак перебіг позовної давності розпочався із вказаної дати та відповідно спливає 15 січня 2015 року.

Разом з тим, з пояснень позивача встановлено, що про відчудження квартири та подальше оформлення права власності відповідачем ОСОБА_6 на оспорювану квартиру та земельну ділянку він дізнався лише в кінці 2012 року, що також відображено у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 03.10.2013 року по справі № 461/9294/13-ц (т. 1 а.с. 12-17).

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, представниками відповідачів не надано доказів про те, що позивач знав або повинен був знати про оскаржувані розпорядження, свідоцтво, ухвалу та державний акт раніше вказаної позивачем дати у позовній заяві, а відтак суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем станом на час звернення до суду позовну давність не пропущено.

Щодо мотивів апеляційних скарг які стосуються правомірності дій органу місцевого самоврядування та районної адміністрації в частині дотримання відповідного порядку при прийнятті рішень, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом розгляду даної справи не є діяльність чи бездіяльність цих органів та дотримання встановленого порядку при вирішенні віднесених до їх компетенції питань, а підставою оскарження прийнятих рішень є застосування наслідків недійсності правочину, який попередньо визнано недійсним рішенням суду.

В свою чергу, порушення вимог процесуального закону, що стосуються не направлення сторонам заяви про уточнення позовних вимог, яка була подана в судовому засіданні 07.10.2015 року не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку доказам і обставинам по справі в їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, Приватної фірми «Фрей-СЛВВ» та Львівської міської ради відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_12