Справа № 505/371/13- ц
Провадження № 2/505/12/2016
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 року Котовський міськрайонний суд Одеської області

повна назва суду

в складі: головуючого - судді Драгомерецької К. П при секретарі Марченко Н. Б.,

та адвоката (ів) представника громадськості

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Котовськ Одеської області

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

фізичної особи підприємця

ОСОБА_2

про зміну формулювання підстави звільнення

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому вказує, що 19 грудня 2007 року вона була прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів. Між нею і відповідачкою, як роботодавцем, було укладено письмовий трудовий договір, який був зареєстрований в Котовському міськрайонному центрі зайнятості. 25 грудня 2012 року вона звернулася до відповідачки з заявою про звільнення її з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), однак того ж дня її було звільнено з займаної посади на підставі п 2 ст 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри.

Позивачка вважає, що її звільнення на підставі п 2 ст 41 КЗпП України є незаконним, просить змінити формулювання звільнення з «втрати довіри» на звільнення «за угодою сторін», так як протягом п'яти років виконувала свою роботу чесно і сумлінно.

Заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25.12.2013 року позовні вимоги позивачки задоволено.

Ухвалою від 27.02.2014 року, заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 25.12.2013 року задоволено, рішення Котовського міськрайонного суду скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка та її представник просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Судом встановлено, що на підставі трудового договору, що зареєстрований 19.12.2007р. в Котовському МРЦЗ за номером 4120/1 ОСОБА_1 прийнято на посаду продавця непродовольчих товарів в ТД «Олександр» (а.с.5).

19.12.2007 року між продавцем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну відповідальність. (а.с.56).

Згідно до умов вказаних договорів позивачка була працівником, що безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, а саме пропонувала покупцям товар за конкретно визначену ціну та приймала від покупців грошові кошти за проданий товар, оформлювала угоди купівлі-продажу документально, видавала чеки покупцям за придбаний товар.

25.12.2012 року позивачка була звільнена з цієї посади, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с. 7) по п. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри з боку власника.

Позивачка ОСОБА_1 в своїй позовній заяві вказує, що у відповідачки ОСОБА_2 не було жодних правових підстав для такого формулювання її звільнення та вказує, що відповідачка не складала жодного акту, який би свідчив про порушення нею умов трудового договору. Також стверджує, що не було встановлено іншого факту вчинення з її сторони будь-якого розкрадання, хабарництва, чи то інших корисливих порушень, які б давали підставу для втрати довіря до неї.

В заперечення тверджень позивачки, відповідачка ОСОБА_2 вказала, що в період з квітня-травня 2012 року у неї, як у роботодавця виникли сумніви в якості роботи позивачки, в звязку з чим вона самостійно провела звірку наявної документації по продажу товарів з фактичними залишками та виявила наступні обставини, які і стали причиною втрати довіри до ОСОБА_1 з її боку та слугували причиною звільнення.

В ході перевірки сумлінності відношення ОСОБА_1 до своїх посадових обовязків ОСОБА_2 було виявлено, що позивачка продавала товари покупцям по завищеним цінам, а в касу здавала суми відповідно до реальної вартості товарів, які були встановлювлені, тобто позивачка завідомо неправдиво сповіщала покупцю завищену ціну товара, після отримання коштів реальну ціну здавала до каси, а різницю неправомірно залишала собі. Вказаний факт підтверджується письмовими заявами ошуканих покупців на ім'я в кількості шести осіб, яким спричинено шкоду на загальну суму 3770 грн.

Також, позивачка шляхом укладання удаваних кредитних договорів користувалась грошовими коштами, які покупці сплачували за товар в повному обсязі, а потім пізніше вносила їх до каси, начебто за покупця, коли наставав строк повернення кредиту. Вказаний факт підтверджується тим, що покупець ОСОБА_3 02.05.2012р. придбала товарів на загальну суму 3000 грн., які сплатила одразу в день покупки, але ОСОБА_1 в касу внесла лише 1500 грн., а ще 1500 грн. залишила в себе, та незаконно користувалась ними на власний розсуд, а потім, начебто за ОСОБА_3, вносила до каси чергові кредитні платежі (а.с. 12).

Встановивши викладені факти ОСОБА_2 звернулая до Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Просила внести відомості про вчинення ОСОБА_1, кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 Кримінального кодексу України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, здійснити досудове розслідування даного кримінального правопорушення.

17.12.2012 року дана заява ОСОБА_2 була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000254.

З висновку експерта № 49-П від 02.03.2015 року (почеркознавча експертиза) та висновку експерта № 39 від 19.03.2015 року (трасологічна експертиза цілого по частинам), які були проведенні при досудовому розслідуванні вказаного кримінального провадження, встановлено:

Згідно висновку експерта № 39 від 19.03.2015 року, - прибутковий касовий ордер, наданий ОСОБА_2, в ході досудового слідства, а саме прибутковий касовий ордер б/н та без дати на прийняття від покупця ОСОБА_4 1740 грн. (2040 - 300 авансу) за придбання шафи-купе, а також квитанція до прибуткового касового ордеру від 05.05.2015 року на прийняття від покупця ОСОБА_4 1940 грн. (2240 - 300 авансу) за придбання того ж самого шафи-купе - складали раніше едине ціле.

Відповідно до п.п. 3.3. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (затверджено Постановою Правління Національного банку України № 637 від 15.12.2004 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 року за № 40/10320) приймання готівки в каси проводиться за прибутковими касовими ордерами (додаток 2), підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства. Про приймання підприємствами готівки в касу за прибутковими касовими ордерами видається засвідчена відбитком печатки цього підприємства квитанція (що є відривною частиною прибуткового касового ордера) за підписами головного бухгалтера або працівника підприємства, який на це уповноважений керівником.

Згідно розяснень Державної фіскальної служби України (додаються) - поля відривної частини прибуткового касового ордеру (тобто квитанція до прибуткового касового ордеру) заповнюються аналогічно частині (тобто прибутковий касовий ордер), яка залишається у субєкта господарювання.

Таким чином, у рядку «сума» прибуткового касового ордеру без номеру та без дати на прийняття від покупця ОСОБА_5 грошових коштів (за мінусом авансу) за придбання шафи-купе, а також у рядку «сума» відривної квитанції до прибуткового касового ордеру від 05.05.2015 року на прийняття від покупця ОСОБА_4 грошових коштів (за мінусом авансу) за придбання тієї ж самої шафи-купе - повинна бути вказана одна й та ж сума.

Однак, особа, яка власноручно заповнювала вказані прибутковий касовий ордер та відривну квитанцію до нього, а цією особою була саме позивачка ОСОБА_1, зловмисно, з метою привласнення чужих грошових коштів, грубо порушуючи Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, - в прибутковому касовому ордері та відривній квитанції до нього від 05.05.2012 року, у рядку «сума», вказала різні суми, а саме 1740 грн. (2040 - 300 авансу) та 1940 грн. (2240 - 300 авансу) відповідно. Це дало змогу ОСОБА_1 шахрайським шляхом заволодіти грошима покупця ОСОБА_4 в сумі 200 грн., оскільки продавець ОСОБА_1 при отриманні 29.03.2012 року від ОСОБА_4 авансу в сумі 300 грн. навмисно завищила відпускну ціну шафи-купе на 200 грн., тобто назвала їй ціну шафи-купе 2240 грн. замість дійсної відпускної ціни - 2040 грн.

Той факт, що відривну квитанцію до прибуткового касового ордеру від 29.03.2012 року на суму 300 грн., відривну квитанцію до прибуткового касового ордеру від 05.05.2015 року на суму 1940 грн. (2240 - 300 авансу) та прибутковий касовий ордер на суму 1740 грн. (2040 - 300 авансу) виконано власноруч продавцем ОСОБА_1, підтверджено висновком експерта № 49-П від 02.03.2015 року, згідно якого - рукописний текст у квитанції до прибуткового касового ордеру від 29.03.2012 року на суму 300 грн. (аванс) та у квитанції до прибуткового касового ордеру від 05.05.2015 року (остаточний розрахунок) на суму 1940 грн. (2240 - 300 авансу) виконаний ОСОБА_1. Даний факт був підтверджений і самою позивачкою в судовому засідані, що не підлягає доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України.

Доказом зловживання ОСОБА_1 своїми посадовими обовязками станом на 05.05.2012 року є також постанова слідчого Коговського MB про закриття кримінального провадження від 14.04.2015 року, з тексту якої видно, що в діяннях ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.І КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом шахрайства. Однак у звязку із давністю події та малозначністю суми, якою заволоділа ОСОБА_1кримінальне провадження № 0000254 від 17.12.2012 року закрито.

Тому з твердженнями ОСОБА_1, про те, що у відповідачки ОСОБА_2 не було підстав для формулювання її звільнення за втратою довіри суд не може погодитись з наступних підстав.

Пунктом 2 частини 1 статті 41 КЗпП України встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

За цією підставою можуть бути звільнені з роботи лише особи, що безпосередньо обслуговують грошові чи товарні цінності. Товар у сенсі п.2 т.41 КЗпП України - це матеріальні цінності прийняті, сховані, відпущені зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Відповідно до пункту 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 звільнення з підстав втрати довір»я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору про повну матеріальну відповідальність від 19.12.2007року була матеріально відповідальною. Отже, ОСОБА_1 безпосередньо обслуговувала грошові та товарні цінності, одержувала їх під звіт. В розумінні пункту 2 частини 1 статті 41 КЗпП України ОСОБА_1, як продавець непродовольчих товарів в ТД «Олександр», була безпосереднім субєктом обслуговування грошових коштів та товарних цінностей, а також займалась їх обліком, контролем за рухом та зберіганням, а тому могла бути звільнена за вказаною статтею.

Факт привласнення ОСОБА_1 шляхом обману гр. ОСОБА_6 200 грн, при виконанні позивачкою своїх посадових обовязків, підтверджується постановою про закриття кримінального провадження від 14.04.2015 року (а.с. 154) та висновками експертизи № 49-П від 02.03.2015 року (почеркознавча експертиза) та експертизи № 39 від 19.03.2015 року (трасологічна експертиза цілого по частинам). (а.с. 126-140)

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлено, що постанова про закриття провадження від 14.04.2015 року слідчого СВ Котовського МВ ГУ МВС України в Одеській області позивачем не оскаржувався.

Суд, дослідивши довідку Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на території України станом на 20.02.2015 р. до кримінальної відповідальності не притягується, засудженою не значиться в розшуку не перебуває (а.с. 156), на яку посилалася позивачка, як на підставу відсутності в неї будь-яких протиправних діянь, вважає, що дана довідка не заслуговує на увагу, оскільки для звільнення працівника в звязку з втратою довіри достатньо встановлення роботодавцем протиправних, незаконних дій працівника відносно підприємства.

Не приймаються судом до уваги твердження позивачки ОСОБА_1, щодо відсутності наказу про її звільнення з посади, так-як на ФОП не поширюється дія інструкції від 29.07.93 N58 «Про порядок ведення трудових книжок працівників» та ФОП неповинні виносити окремих наказів про звільнення працівників. Ст. 24-1 КЗпП України визначено процедуру прийняття на роботу працівника фізичною особою підприємцем, тобто відповідно до цієї статті ФОП повинен разом з працівником звернутися в Центр зайнятості та укласти договір на якому фахівець ЦЗ ставить реєстраційний номер. Процедура звільнення розірвання договору така ж - ФОП звертається в ЦЗ разом із співробітником, в договорі вказується причина звільнення і фахівець своїм підписом підтверджує звільнення працівника у трудовій книжці. .

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

У відповідності до вимог статті 88 ЦПК України з позивача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4-14, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд,- В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання причини та підстави звільнення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 114 грн. 70 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29.01.2016 року

Суддя К.П. Драгомерецька