Справа № 734/1333/15-ц Провадження № 22-ц/795/135/2016 Головуючий у I інстанції Анохін А. М. Доповідач - Горобець Т. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Горобець Т.В. ,

суддів Бечка Є.М., Хромець Н.С.,

при секретарі Мартиновій А.В.

за участі позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В :

20 травня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 на підставі ст.ст.1000 -1007 ЦК України.

Вимоги обґрунтовував тим, що з 2003 по 29.12.2010 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_3, 02 лютого 2009 року ними придбано автомобіль «Chana Benni» SС7133, який був зареєстрований на його ім я .

14 липня 2010 року своїй дружині ОСОБА_3 він видав довіреність на розпорядження вказаним автомобілем. На підставі Довіреності 29.12.2010 року ОСОБА_3 зняла цей автомобіль з реєстрації для продажу та продала його за 44 053,00 грн ОСОБА_4, який являється батьком відповідачки.

29.12.2010 року шлюб з ОСОБА_3 розірвано, проте питання поділу спільного майна, а саме, автомобіля «Chana Benni» SС7133 залишається спірним о цей час.

Посилання у позові на ст.ст.1000-1007 ЦК України мотивує тим, що у задоволенні позову про поділ спільного майна подружжя, заявленого на підставі норм Сімейного кодексу України, у тому числі і щодо поділу автомобіля, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 11.12.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 09.04.2015 року йому було відмовлено. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_3, відчужуючи автомобіль, діяла, не як його дружина, а як представник на підставі довіреності і фактів, що вона діяла усупереч волі та інтересам сімї чи не на її потреби , не встановлено.

Отже, враховуючи, що характер спірних правовідносин встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили і відповідно до ст. 61 ЦПК України ці обставини доведенню не підлягають, позивач, посилаючись на п.3 ст.1006 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_3 всю суму отриманих нею коштів від продажу автомобіля.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вказуючи на порушення судом першої інстанції приписів ст.ст. 61, 212, 213 ЦПК України , зокрема, щодо оцінки доказів, неповноти зясування обставин справи, що призвело до невідповідності висновків суду тим фактичним обставинам, які вже були встановлені судовим рішеннями. Також, позивач вказує на неправильне застосування судом положень ст.ст. 240, 241, 244, 245,247-250 ЦК України, та ст.239 ЦК України, відповідно до якої правовими наслідками вчинення правочину представником є створення, зміна або припинення цивільних прав та обовязків для особи, яку він представляє. Вважаючи, щодо спірних правовідносин підлягала застосуванню Глава 68 ЦК України, ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду на порушення судом першої інстанції ст.1006 ЦК України, відповідно до вимог якої, повірений має передати довірителю все одержане у звязку з виконанням доручення.

У судовому засіданні ОСОБА_1В та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, пославшись на обставини, викладені у її доводах.

ОСОБА_1 додатково пояснив, що відповідач тривалий час приховувала від нього факт продажу автомобіля, домовленості про те, що всі кошти після продажу автомобіля залишаться ОСОБА_3 не було, оскільки на час оформлення довіреності вони перебували у шлюбі, тобто, вони мали бути використані в інтересах сімї. Про продаж автомобіля відповідачкою він дізнався з офіційної відповіді служби ДАІ на його запит.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не визнала, просила відхилити. Факт придбання автомобіля в період шлюбу за спільні кошти подружжя не заперечує, проте, вважає, що позивач сам передав їй автомобіль, про що свідчить наявна у справі Довіреність видана в період шлюбу на її ім я , так як автомобілем керувала вона. Також у судовому засіданні ОСОБА_3 визнала, що автомобіль продано ОСОБА_4, вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, отримані від продажу автомобіля кошти вона ОСОБА_1 не передавала, щодо розміру отриманих від продажу коштів, пояснила, що сума була меншою, ніж 44 053,00 грн , як вказано у довідці про продаж.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у засіданні апеляційного суду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя , доказів, що він являється особистою власністю позивача ОСОБА_1 не надано. Продано було автомобіль відповідачкою ОСОБА_3 на підставі довіреності, яка їй була видана ОСОБА_1 Доказів, які б свідчили, що ОСОБА_3 діяла на підставі договору-доручення, суду не надано. Також суд першої інстанції вказав, що позивач вимог за нормами Сімейного кодексу України не заявляв.

З такими висновками частково не може погодитись апеляційний суд, враховуючи наступне.

По справі встановлено і визнано сторонами, а також, встановлено на підставі ч.1,3 ст. 61 ЦПК України, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 06.08.2003 року по 29.12.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 12.02.2009 року був придбаний автомобіль, який був зареєстрований на ОСОБА_1 14.07.2010 року ОСОБА_1 надав дружині ОСОБА_3 довіреність, відповідно до змісту якої, уповноважив останню розпоряджатись вказаним автомобілем, у тому числі, продати автомобіль.

Також встановлено, що 29.12.2010 року шлюб між сторонами був розірваний і в цей же день, 29.12.2010 року ОСОБА_3 зняла автомобіль з реєстраційного обліку.

Пізніше, 28.03.2012 року автомобіль був реалізований за довідкою-рахунком ОСОБА_4 за 44 053,00 грн .

Звертаючись з позовом до суду у 2013 році ОСОБА_1 заявляв вимоги про стягнення на його користь вартості ? частки їх спільного з відповідачкою майна в рахунок заборгованості, яка була у нього по аліментах, стягнутих на користь ОСОБА_3 в інтересах їх спільної з позивачем неповнолітньої дитини. Посилаючись на безпідставність та необгрунтованість саме таких вимог ОСОБА_1, рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 11.12.2013 року у задоволенні позову було відмовлено.

З наявної у матеріалах справи копії ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 09.04.2015 року , якою було залишене без змін рішення Козелецького районного суду від 11.12.2013 року, вбачається, що рішення суду першої інстанції апеляційний суд визнав законним і обгрунтованим.

У той же час, переглядаючи 09.04.2015 року рішення районного суду після скасування рішення апеляційного суду від 17.02.2014 року, яким позов ОСОБА_1 був задоволений частково та в рахунок ? частини вартості автомобіля було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 22026,50 грн, апеляційний суд, виходячи з встановлених обставин та керуючись ст. 338 ЦПК України, зазначив, що у спірних правовідносинах при відчудженні спірного автомобіля, ОСОБА_5 діяла як представник ОСОБА_1.

Проте, виходячи із суті позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд визнав правомірним рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, заявленого ОСОБА_1 в порядку взаємозаліку аліментних та майнових зобовязань подружжя.

З встановленого рішенням суду першої інстанції по справі, яка переглядається, вбачається, що суд першої інстанції правомірно визнав, що спірні правовідносини, які фактично виникли між сторонами, регулюються нормами СК України, проте, враховуючи, що як на підставу позову, ОСОБА_1 посилається на норми ЦК України, якими ці правовідносини не регулюються, у задоволенні позову було відмовлено повністю.

З врахуванням вірно встановлених обставин справи, характеру спірних правовідносин та зогляду на те, що ОСОБА_1 мотивував такі підстави свого позову саме правовою невизначеністю у ситуації, яка склалась з врахуванням наведених вище судових рішень, апеляційний суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 можуть бути частково задоволені на підставі положень ст.60, ч.1 ст.63, ч.4 ст.65, 70 СК України відповідно до яких майно подружжя набуте у шлюбі є їх спільною сумісною власністю, частки подружжя у спільному майні є рівними, та при поділу вважається, що частки подружжя є рівними.

Не врегулювавши цей спір з відповідачкою, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, вважаючи своє право порушеним.

З встановленого вбачається, що продавши спірний автомобіль хоча і за довіреністю, але вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, відповідачка належної йому частки коштів, отриманих від реалізації автомобіля, не передала, отже ця частка підлягає стягненню на користь позивача.

Також, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції, про те, що правовідносин, які регулюються ст.1000-1007 ЦК України, не встановлено, оскільки договору доручення, на підставі якого було видано довіреність ОСОБА_3 , як повіреному , не було.

За вказаних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України апеляційний суд скасовує або змінює рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, якщо буде встановлено невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Заява ОСОБА_3 про стягнення на її користь з ОСОБА_1 витрат на пальне, за проїзд до апеляційного суду і у зворотньому напрямку у даному судовому засіданні задоволенню не підлягає, як така, що не ґрунтується на законі .

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, п.3,4 ч.1 ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 18 листопада 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 22026,50( двадцять дві тисячі двадцять шість) грн 50 коп та у відшкодування судових витрат по сплаті судового збору 462,82 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:Судді: