У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: ОСОБА_8, про стягнення суми заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 52 706,91 доларів США зі сплатою 14,04 % річних, з кінцевим терміном повернення до 22 вересня 2026 року. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки, а між банком та позичальником було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, та квартира АДРЕСА_2, належні ОСОБА_6 на праві власності. Оскільки позичальник та поручитель не виконували зобов'язання за вказаними договорами, на вимоги банку не реагували, утворилась заборгованість у розмірі 118 257,46 доларів США, що еквівалентно 1 345 769 грн 89 коп.

Посилаючись на вказані обставини, банк просив звернути стягнення на предмети іпотеки на його користь в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що зобов'язання за кредитним договором від 22 січня 2008 року боржником не виконуються належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 118 257,46 доларів США, що еквівалентно 1 345 769,89 грн, яка підлягає стягненню в примусовому порядку.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2013 року цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 11 червня 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2008 року у розмірі 118257,46 доларів США, що еквівалентно 1345769,89 грн. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 36,8 кв. м, яка розташована за адресою; кв. АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з початковою ціною яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих - документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно - правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 30,4 кв. м, яка розташована за адресою: кв. АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з початковою ціною яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Змінено рішення районного суду в частині визначеного розміру заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року, зменшено цей розмір з 118 257,46 доларів США, що еквівалентно 1 345 768,89 грн до 99 707,59 доларів США, що еквівалентно 796 883,64 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового апеляційного розгляду справи, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2015 року рішення районного суду в частині розміру заборгованості стягнутої з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» змінено, зменшено цей розмір з 118257,46 доларів США, що еквівалентно 1345769,89 грн до 94945,21 доларів США, що еквівалентно 1080476,49 грн. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, та квартиру АДРЕСА_2, які належать ОСОБА_5 скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. Змінено рішення місцевого суду в частині розміру судових витрат та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в сумі 3654 грн. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що позичальник та іпотекодавець порушили умови кредитного та іпотечного договорів, а до нового власника майна, яке є предметом іпотеки, та який придбав це майно після укладення договору іпотеки з ОСОБА_6 переходять усі права та обов'язки за іпотечним договором, та на дійсність іпотечного договору не впливає. Договір поруки є припиненим, тому солідарне стягнення з боржника та поручителя ОСОБА_7 застосовано бути не може.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог банку, стягнувши заборгованість за кредитним договором з відповідача ОСОБА_6 та звернувши стягнення на предмет іпотеки - квартири, належні на праві власності відповідачу ОСОБА_5

Змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру заборгованості стягнутої з ОСОБА_6 та зменшуючи її розмір з 118 257,46 доларів США (еквівалент 1345769,89 грн) до 94945,21 доларів США (еквівалент 1080476,49 грн), суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно розрахунку заборгованості пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сумі 32632,18 доларів США позивачем розрахована за період з 22 серпня 2008 року по 1 жовтня 2013 року. Стягуючи вказану суму суд першої інстанції не врахував положення ч. 2 ст. 258 ЦК України, згідно якої до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки банк звернувся до суду з позовом 8 жовтня 2013 року, апеляційний суд стягнув з відповідача заборгованість по пені в межах річного строку за період з 8 жовтня 2012 року по 1 жовтня 2013 року у розмірі 3375,78 доларів США.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на момент укладення договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зазначені квартири не перебували в іпотеці та речові права на них не були обтяжені, що було перевірено нотаріусом і про що зазначено в договорах купівлі-продажу. Банк не надав суду доказів на підтвердження того, що він не погоджував зняття обтяження та припинення іпотеки, оскільки, державна реєстрація обтяження, накладеного банком на предмет іпотеки, припинена 27 червня 2013 року, а запис про іпотеку погашено 11 липня 2013 року на підставі заяв банку про припинення обтяження, поданих ним відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому, із наказу про звільнення працівника банку ОСОБА_10, який позивачем надано в якості доказу на підтвердження протиправності дійщодо припинення обтяження, вбачається, що остання звільнена за згодою сторін (ст. 36 п. 1 КЗпП), а не за дії щодо припинення обтяження.

Оскільки іпотека була припинена, іпотекодержатель за іпотечним договором не змінювався, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, згідно умов якого останньому надано іпотечний кредит у розмірі 52706,91 доларів США зі сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 22 вересня 2026 року.

На підставі заяви відповідача від 21 серпня 2008 року залишок заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 242978,88 грн було переведено з валюти «гривня» у валюту «долар США», на підставі чого укладено додаткову угоду до кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_6 22 січня 2008 року укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 36,8 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та квартиру загальною площею 30,4 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань.

У зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_6 та його поручителем ОСОБА_7 зобов'язань перед банком по поверненню кредитних коштів станом на 17 квітня 2013 року утворилась заборгованість в сумі 118257,46 доларів США, що за курсом 11,38, встановленим Національним банком України, еквівалентно 1345769,89 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 46927,20 долар США; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 31836,93 долар США; заборгованості по комісії за користування кредитом у сумі 6861,15 долар США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором у сумі 32632,18 долар США; а також штрафу відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг штраф (фіксована частина) в сумі 31,28 долар США; штрафу (процентна складова) в сумі 5912,87 долар США.

Згідно договору купівлі-продажу від 24 липня 2013 року квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 перейшли у власність від ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_5

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у сумі 32632,18 доларів США позивачем розрахована за період з 22 серпня 2008 року по 1 жовтня 2013 року.

Застосовуючи до вимог позивача про стягнення пені спеціальну позовну давність суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконане.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі №6-25цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України.

Вирішуючи даний спір та застосовуючи до позовних вимог про стягнення пені спеціальну позовну давність та наслідки її пропуску суд апеляційної інстанції не перевірив наявність у справі відповідної заяви сторони, у зв'язку із чим, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

При направленні справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 28 січня 2015 року вказував на необхідність перевірки та дослідження доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 про згоду банка на відчуження іпотечного майна та підстав відсутності/наявності обтяження іпотекою спірних квартир.

За результатами нового апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду у цій частині та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на іпотечне майно з підстав відсутності обтяження на іпотечне майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, перевірив обставини, на які вказував суд касаційної інстанції та надав їм належну оцінку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною 1 статті 4 цього Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 43 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про припинення обтяження реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру на підставі рішення суду або заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України чи індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів та інформація про припинення обтяження. Записи щодо обтяжень, які втратили свою чинність, підлягають вилученню з Державного реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження. Заяви про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження підписуються обтяжувачем.

Апеляційним судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, державна реєстрація обтяження, накладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» на нерухомість ОСОБА_6 у вигляді квартири АДРЕСА_1, припинена 27 червня 2013 року. Аналогічно припинена державна реєстрація обтяження, накладеного Банком на квартиру АДРЕСА_2.

Згідно відомостей з державного реєстру іпотек квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 обтяжено іпотекою 22 січня 2008 року.

Зазначений запис про іпотеку погашено 11 липня 2013 року на підставі заяв ПАТ «ПриватБанк» про припинення обтяження.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на момент укладення договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зазначені квартири не перебували в іпотеці та речові права на них не були обтяжені. У зв'язку із чим, до нового власника іпотечних квартир не перейшли права за іпотечним договором.

Встановивши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин не застосовується стаття 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки під час переходу права власності на спірні квартири до відповідача вони предметом іпотеки не були.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд апеляційної інстанції правильно застосував правові норми в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на іпотечне майно, у заявку із чим, ухвалив правильне по суті рішення у цій частині.

Разом з тим, в частині вирішення спору про стягнення пені, судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи у цій частині, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі в частині вирішення даних позовних вимог.

За таких обставин, ухвалене апеляційним судом рішення в частині позовних вимог про стягнення пені не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на іпотечне майно рішення апеляційного суду відповідає вимогам закону щодо його законності і обґрунтованості, у зв'язку із чим, відповідно до ст. ст.337 ЦПК України, скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 1 квітня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на іпотечне майно рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська