Справа № 462/6616/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/682/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Симець В.І.

з участю представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 4 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В рахунок стягнення достроково заборгованості станом на 16.09.2014 року в загальній сумі 192 172 46 доларів США, що еквівалентно 2479620, 92 гр. та включає 118740 доларів США заборгованості по кредиту та 44702,88 доларів США заборгованості по відсотках, яка виникла у відповідача ОСОБА_4 за Кредитним договором від 5 грудня 2007 року за № КР 45867, за яким ВАТ «Електрон Банк» надав, а ОСОБА_4 отримала позику в сумі 120 000 доларів США із сплатою визначених договором відсотків за користування кредитом із кінцевою датою повернення 3 грудня 2027 року, просив звернути стягнення на квартиру № 1 по вул. Юнаківа М. генерала 22 у м. Львові, що належить боржнику на підставі Договору купівлі-продажу від 27.07. 2007 року та згідно Іпотечного договору від 5 грудня 2007 року між тими самими сторонами передана ОСОБА_4 в іпотеку у забезпечення виконання боргового зобов»язання шляхом продажу майна банком від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право позивачу щодо всіх повноважень продавця необхідних для здійснення такого продажу із скерування отриманих від реалізації коштів для задоволення вимог банку за кредитним договором в розмірі 192 172, 45 доларів США, закріпити за позивачем права управителя майна та виселити відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 із зазначеного житла.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 4 листопада 2015 року позов задоволено. Звернуто стягнення на квартиру №1, загальною площею 76,6 м.кв., житловою площею 50,2 м.кв., комору в підвалі, площею 38,6 м.кв., що знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Юнаківа М. генерала, 22, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2007 року, шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, рах. № 0 в ЛТУ НБУ м.Львова, МФО 325213, ) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважних представників банку до предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» за кредитним договором № КF45867 від 05.12.2007 року в розмірі 192172,45 дол. США, що за курсом НБ України станом на 16.09.2014 року складає 2479620,92 грн.

Вирішено закріпити за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» права управителя щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем до майна, що передано в управління; укладення договорів оренди майна, переданого в управління, з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах незалежно від організаційної форми та підпорядкування з питань пов»язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установі житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв»язку, водоканалу та інших підприємствах, установах та організаціях), з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачі в оренду, забезпечення нерухомого майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним звязком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі але не виключно права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо), підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та договором; інші права необхідні для здійснення належного управління майном.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з квартири за адресою: м.Львів, вул. Юнаківа М.генерала АДРЕСА_1

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_3 Вважає таке незаконним, ухваленим при неповно зясованих обставинах справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕС Банк» відмовити повністю. Мотивує тим, що суд не врахував, що положеннями частини першої статті 39 ЗУ «Про іпотеку» , де у категоричній формі визначено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя та інше та початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. І таких складових рішення суду не містить. Суд не врахував обґрунтувань позову, які базуються на існуючому рішенні Залізничного районного суду м. Львова від 06.12.2010 року про стягнення боргу за кредитним договором, яким визначена та стягнута сума заборгованості 127 601, 89 доларів США, що еквівалентно 980365, 32 гр. Тому необґрунтованим є розгляд майнових претензій банку при вирішення даного спору з врахуванням уже стягнутої за судовим рішенням зазначеної вище суми.Таким чином судом прийнято рішення в тому числі і по вимогам які уже розглянуті судом. Судом не встановлювалась позовна давність щодо заявленої суми боргу за кожним місячним платежем. Суд не врахував положення частини 4 ст. 109 ЖК України та статей 39,40 ЗУ «Про іпотеку» за змістом яких не допускається виселення громадян без надання іншого житла при зверненні стягнення на жиле приміщення, що є предметом іпотеки і придбане не за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою цього житла. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд послався на ці норми, однак прийшов до висновку про задоволення вимог в частині виселення осіб. Не врахував набуття іпотекодавцем спірного житла на підставі договору купівлі-продажу і реєстрацію права власності на предмет іпотеки боржником ще 15 серпня 2007 року. За таких обставин просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 таку підтримав.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. В тому числі врахувати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі, котра є предметом іпотеки і належить боржнику уже після укладення договору іпотеки. Даних про звернення іпотекодавця до іпотекодержателя про реєстрацію відповідачів немає, а отже згода банку не отримана. Процедура попереднього повідомлення відповідачів про виселення банком дотримана. Крім того, вважає, що суд в тому числі дійшов правильного висновку про придбання спірного житла за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_4 за договором 05.12.2007 року з врахуванням того, що більша їх частина була використана для погашення кредиту від 27.07.2007 року по якому ОСОБА_4 отримала 95 000 доларів для придбання цього житла.

Інші учасники процесу в судове засідання не з»явились. Належно повідомлені про розгляд справи. Про причини неявки не повідомили та заяв про відкладення розгляду справи не скерували. За таких обставин, колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності учасників процесу, які не з»явились, що відповідає вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заперечення учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законим є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції .

Вирішую спір, суд першої інстанції дотримався норм процесуального права та врахував в тому числі положення ст.10 ЦПК України, за якою цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом враховано положення ч.1 ст. 11 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Зазначені положення ЦПК України вірно застосовані судом першої інстанції.

Задовольняючи вимоги позивача, які в частині виселення з квартири № 1 по вул. Юнаківа М. генерала в буд. 22 у Львові стосується відповідачів ОСОБА_5 та особи яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_3, врахував наступні обставини.

Згідно матеріалів справи 05.12.2007 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк» (а.с. 28-30) і відповідачем ОСОБА_7 укладено кредитний договір №KF45867 з додатками та доповненнями, відповідно до якого банк надав ОСОБА_7 кредит в розмірі 120 000 дол. США, а боржник взяла зобов»язання повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03.12.2027 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 11,5% річних на умовах, визначених цим договором. (а.с.7-14).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна стороноа (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом правильно застосовано положення ст.627 ЦК України з якої вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Встановлено, що для забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором №КF 45867 між банком і ОСОБА_7 05.12.2007 року укладений Іпотечний договір , згідно якого іпотекодавець передала в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 М. генерала в м. Львові, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2007 року. За умовами договору іпотеки у разі порушення умов, визначених кредитним договором, банк має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 6-8).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 08.09.2010 року з ОСОБА_7 як боржника та ОСОБА_8 як поручителя стягнуто 127601,89 дол. США, що еквівалентно 980365,32 грн., заборгованість за кредитним договором №КF 45867 від 05.12.2007 року а відтак встановлено наявність правових підстав для дострокового стягнення кредиту.

Як вбачається з інформації про виконавче провадження № 24425360 з виконання виконавчого листа № 2-1222 від 24.01.2011 року вказане судове рішення не виконано, заборгованість за кредитним договором не стягнута (а.с. 6, 50-53) , що не спростовано відповідачами. За таких обставин мотиви апеляційної скарги про те, що судом оскаржуваним рішенням задоволено вимогу та звергнуто стягнення на предмет іпотеки без врахування того, що за попереднім судовим рішенням від 08.09.2010 року уже стягнуто 127 601, 89 доларів США і ця сума ввійшла у розмір заборгованості за позовом банку який вирішений судом є необґрунтованим. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконано, не є перешкодою для позикодавця для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником не припиняє правовідносин сторін кредитного договору. Не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач не заявляв вимоги про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, яка виникла станом на 16 вересня 2014 року, тому позиція особи, яка подала апеляційну скаргу про можливість подвійного стягнення частини боргу є необґрунтована.

Щодо мотивів апеляційної скарги про недостатню перевірку судом суми заборгованості за кредитним договором від 05.12.2007 року, то колегія суддів звертає увагу на те, що до ОСОБА_3 вимог майнового характеру, які обумовлені договірними зобов»язаннями боржника та позичальника не заявлено, оскільки до цих правовідносин ОСОБА_3 відношення немає. До ОСОБА_3 заявлено вимогу про виселення з квартири, яка передана іпотеку за зазначеним вище договором ОСОБА_7, яка рішення суду не оскаржувала.

Оцінюючи мотиви апеляційної скарги про незаконність рішення в частині виселення осіб, колегія суддів звертає увагу на наступні встановлені судом обставин.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ВіЕс Банк» 09.07.2014 року надіслав ОСОБА_7 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором, з попередженням, що у випадку несплати боргу банк буде ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с. 21). Вказана вимога боржником не виконана.

Внаслідок невиконання зобов'язання за кредитним договором станом на 16.09.2014 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить 192172,45 дол. США, що за курсом НБ України станом на 16.09.2014 року складає 2479620,92 грн., що не спростовано боржником.

Згідно довідки ЛКП «Граніт» від 31.01.2015 року, в квартирі №1 по вул. ОСОБА_9 генерала, 22 у м.Львові зареєстровані ОСОБА_3 з 17.12.2007 року та ОСОБА_5 з 14.04.2008 року, тобто обоє після укладення між банком та ОСОБА_7 іпотечного договору, що мало місце 05.12.2007 року (а.с.66).

Мотиви апеляційної скарги про повторне вирішення спору про виселення відповідачів з посиланням на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2014 року колегії суддів судової палати у цивільних справах за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 12 березня 2014 року, яким постановлено про їх виселення та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у позові - не спростовують обґрунтованості вимог банку про виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виходячи з таких мотивів.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області, на яке посилається особа, що подала апеляційну скаргу у позові банку про виселення відмовлено з мотивів відсутності доказів проживання цих осіб у квартирі, що є предметом іпотеки. Тому підстави для звернення до суду про виселення які наведено позивачем у даному позові є інші і підлягали дослідженню в процесі вирішення спору.

Судом встановлено, що відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на виконання п.20 договору іпотеки 10.07.2014 року було направлено вимоги звільнити протягом тридцяти днів квартиру, проте такі залишено без реагування (а.с.23, 24). Вказана обставина не спростована ОСОБА_3

Колегія суддів враховує також Правову позицію Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі № 6-455 цс 15, в якій ВСУ зазначив, що зі змісту ч.3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частини першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІУ «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотеко держателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом /за заявою іпотекодержателя/ одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч.1 ст. 575 України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку»- іпотека, як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

За правилами ч.1 ст.589 ЦК України та ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З врахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції по те що у банку, як іпотекодержателя таке право виникло.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», яка правильно застосована судом та враховано відповідні положення закріплені в п.п. 4, 14, 16, 18 іпотечного договору від 05.12.2007 року та зроблено висновок про те, що оскільки боржником не виконано взяті на себе зобов'язання за кредитним договором від 05.12.2007 року, а рішення суду про стягнення заборгованості за цим договором на час розгляду справи не виконано, тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру №1 по вул. ОСОБА_9 генерала, 22 у м.Львові шляхом продажу банком від свого імені будь-якій особі покупцю для погашення заборгованості ОСОБА_7 в розмірі 192172,45 дол. США, що еквівалентно 2479620,92 грн., грунтується на законі. Вказане рішення ОСОБА_7 не оскаржувалось.

Відповідно до ч.1 ст. 34 Закону України «По іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Оскільки суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, квартиру по вул. ОСОБА_9 генерала, 22/1 у м.Львові слід передати ПАТ «ВіЕс Банк», як іпотекодержателю, в управління на період до її реалізації.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів, в тому числі ОСОБА_3, котрим оскаржене судове рішення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.ч. 2 і 3 ст. 40 Закону після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

Щодо мотивів апеляційної скарги ОСОБА_3 про незаконність рішення суду в частині виселення з посиланням на Правовий висновок Верховного Суду України справі № 6-1033цс15 від 21.10. 2015 року, то колегія суддів вважає, що таким не спростовуються висновки суду першої інстанції про виселення відповідачів з огляду на наступні мотиви.

Правова позиція Верховного Суду України у зазначеній справі визначає, що за змістом статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку /жилого приміщення/- предмета іпотеки у зв»язку зі зверненням стягнення на нього, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення /частина друга статті 109 ЖК УРСР/.

Вирішуючи спір в цій частині, суд першої інстанції у своєму рішення зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Тобто, з даних норм закону випливає, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення ст.40 даного Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

За змістом даних норм закону особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові №6-39цс15 від 18 березня 2015 року.

Часткове непогодження колегії суддів з мотивами рішення суду першої інстанції в частині висновку про придбання квартири, що передана в іпотеку за кредитні кошти - не свідчить про наявність підстав для його зміни чи скасування з огляду на положення ч.2 ст. 308 ЦПК України.

Суд обґрунтовано звернув увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_7 27.07.2007 року уклала кредитний договір із ВАТ «Ерсте Банк» для придбання квартири по вул. ОСОБА_9 генерала 22кв.1 у м.Львові. В забезпечення зобов»язань за договором позичальник передала дану квартиру в іпотеку. В подальшому ОСОБА_7 отримала у позивача кредит в сумі 120 000 доларів США згідно договору № КF45867 від 05.12.2007 року на погашення заборгованості по кредиту у ВАТ «Ерсте Банк» за договором від 27.07.2007 року і, відповідно, передала ВАТ «Електрон Банк» квартиру в наступну іпотеку зі згоди попереднього іпотекодержателя (а.с. 80-86).

Висновки суду першої інстанції з огляду на вище наведені обставини про те, що іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла є необґрунтовані і такі слід виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Водночас суд вірно врахував роз»яснення, дані в п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового Кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що при укладенні Іпотечного договору 05.12.2007 року між банком те ОСОБА_7, сторони погодили в томі числі обов»язки іптекодавця, що у п. 11 Договору, зокрема своєчасно повідомляти Іпотекодержателя про всі зміни щодо предмета іпотеки, а також про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права Іпотекодержателя за іпотечним договором.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, представник позивача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції просить врахувати, що ОСОБА_3 зареєстрований у квартирі котра боржником передана в іпотеку за Іпотечним договором від 05.12.2007 року, після укладення цього договору, а саме 17.12.2007 року, відповідно ОСОБА_5 в квартирі зареєстрована 14.04.2008 року. Питання реєстрації осіб у квартирі, котра передана в іпотеку за вказаним вище Іпотечним договором з Іпотекодержателем не узгоджувалась.

У відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про іпотеку» - іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя в тому числі передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Судом першої інстанції обґрунтовано врахував положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку». За змістом такої у разі звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок /житлове приміщення/ не підлягають виселенню особи, які проживають у переданих в іпотеку житлових приміщеннях, якщо укладення договору найму /оренди після укладення іпотечного договору було за згодою іпотекодержателя. Доказів про наявність такої згоди відповідачі не надали і такі не встановлені судом та вказані обставини заперечуються представником позивача.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_3 пояснив, що питання його реєстрації у квартирі вирішувалось лише з власником квартири ОСОБА_7

Інші мотиви апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3 та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст.303, 304 , п.1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, п.1.ч.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 4 листопада 2015 року залишити без змін.

Виключити в абзаці 41-му мотивувальної часини рішення після слів «… іпотеко держателя / а.с. 80-86/» словосполучення «а відтак іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла».

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді