АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Корчевного Г.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», поданою через представника Волинець Наталію Миколаївну, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», в якому, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з останнього на свою користь заборгованість по заробітній платі з вересня 2014 року по травень 2015 року включно в розмірі 12 799, 13 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. посилаючись на те, що з вересня 2014 року йому не виплачується заробітна плата.

Справа № 757/8355/15-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/296/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Остапчук Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.10.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь ОСОБА_2 заробітну плату в розмірі 12 799, 13 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 800 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що довідка про розмір заборгованості є сфальшованою та підписана не уповноваженими особами. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.08.2014 року № 214, ОСОБА_5 з 07.08.2014 року було відсторонено від посади генерального директора товариства та зобов'язано передати печатки, статутні, бухгалтерські та інші документи господарської діяльності, проте ОСОБА_5 визначеного не здійснив, фактично викрав, зокрема печатку відповідача, у зв`язку з чим слідчим відділом Печерського РУГУ МВС України відкрито кримінальне провадження. Наказом від 10.09.2014 року № 391 К/ОС ОСОБА_5 було звільнено з посади генерального директора ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву». ОСОБА_6 взагалі ніколи не працювала на посаді головного бухгалтера в ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву». Крім того, суд не взяв до уваги, що позивач протягом серпня - листопада 2014 року не працював, на робочому місці фактично не з`являвся. Крім того, суд не врахував, що позивач не звертався до відповідача з приводу наявної заборгованості по заробітній платі.

У судовому засіданні представник відповідача Волинець Н.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15.07.1966 року ОСОБА_2 працює у ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на посаді начальника АКБ.

Згідно довідки від 03.12.2014 року заборгованість по заробітній платі станом на 03.12.2014 року становить 5 914, 05 грн.

Станом на 01.06.2015 року заборгованість по заробітній платі становить 12 799, 13 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість по заробітній платі. Зменшуючи розмір стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд виходив з принципу розумності і справедливості.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 213 цього ж Кодексу рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У рішенні суду першої інстанції всупереч вимог зазначених норм та ст. 215 ЦПК України не наведено будь-яких мотивів щодо визначення розміру невиплаченої заробітної плати, не вказано чи підлягають із стягнутої судом заробітної плати обов`язкові податки чи збори, не надано оцінки доказам, наданим відповідачем, не з`ясовано період роботи позивача у відповідача, а також період, за який стягнуто заробітну плату.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оплату праці» та ст.. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач перестав виплачувати заробітну плату починаючи з вересня 2014 року.

Відповідно до наказів № 68-к від 01.09.2014 року ОСОБА_2 та ряд інших працівників переведено з 1 по 30 вересня 2014 року на режим роботи неповної зайнятості один день на місяць.

Відповідно до наказів № 75-к від 29.09.2014 року та № 79-к від 24.10.2014 року у зв`язку з відсутністю доходів за основним видом діяльності і неможливістю виплати заробітної плати та інших платежів, а також для стабілізації фінансового стану ПАТ «КиївЗНДІЕП» всі працівники товариства з 01.10.2014 року по 30.11.2014 року переведено на режим роботи неповної зайнятості один день на місяць, робочим днем вважати перше число місяця.

При цьому представник відповідача стверджувала, що позивач з вересня 2014 року взагалі не виходив на роботу, а з 16.03.2015 року був звільнений за власним бажанням.

Позивач, на спростування таких тверджень, будь - яких доказів виходу на роботу не надав, клопотань про витребування табелю робочого часу, допит свідків, тощо представник позивача не заявляв.

Явка позивача була визнана обов`язковою, проте з`явившись у судове засідання ОСОБА_2 надавати будь - які пояснення відмовився, у тому числі і щодо виходу на роботу після вересня 2014 року та щодо вимог про нарахування та стягнення заробітної плати після звільнення.

Суд першої інстанції не звернув уваги на наявність у матеріалах справи заяви позивача від 16.03.2015 року, у якій він просить зарахувати його в резерв для укладення контрактів на наступні роботи та з цієї заяви вбачається, що позивач звільнений з роботи з 16.03.2015 року. Незважаючи на це, за рішенням суду заробітна плата стягнута по червень 2015 року.

Вимог про оплату вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позовна заява не містить.

У заяві від 11.01.2016 року позивач вказує про те, що відповідач має перед ним заборгованість по заробітній платі за його підрахунками у розмірі 5 914,05 грн. за період з квітня по вересень 2014 року, про наявність заборгованості за інший період позивач не вказує.

Представник відповідача визнала у судовому засіданні при розгляді справи наявність такої заборгованості перед позивачем, проте зазначена сума знаходиться поза межами позовних вимог. Вихід за межі позовних вимог чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено.

Суд першої інстанції приймаючи до уваги як доказ наявності заборгованості довідку від 03.12.2014 року не врахував, що у цій довідці не зазначено період, за який вказано таку заборгованість. Крім того, суд не звернув уваги на те, що довідка підписана особою, яка не мала належних повноважень на її видачу, оскільки наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05.08.2014 року № 214, ОСОБА_5 відсторонено від посади генерального директора товариства з 07.08.2014 року та зобов'язано забезпечити передачу печаток, установчих та інших документів товариства призначеному цим же наказом виконуючому обов`язки генерального директора ОСОБА_8 Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 10.09.2014 року № 391 к/ос контракт із ОСОБА_5 розірвано та звільнено останнього з роботи за п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції застосував ст.ст. 23, 1167 ЦК України, які не регулюють питання у сфері трудових правовідносин.

Оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України в силу ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Враховуючи те, що довідка про заборгованість по заробітній платі не містить даних про період заборгованості та підписана неповноважними особами, та за відсутності даних про вихід позивача на роботу з вересня 2014 по березень 2015 року, а з 16.03.2015 року позивач звільнений з роботи колегія суддів вважає позовні вимоги не доведеними, а відтак такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді