У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Європа-Транс ЛТД" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі. Вказує, що договір про повну матеріальну відповідальність був укладений з ним як з водієм, а не як з водієм з виконанням функцій експедитора. Позивач вважає, що згідно положень договору про повну матеріальну відповідальність він зобовязувався дбайливо ставитись до матеріальних цінностей, які передані йому безпосередньо від роботодавця ТОВ „Європа-Транс ЛТД, а не від третіх осіб. Вказує, що суд не перевірив, які саме обовязки він повинен був виконувати у ТОВ „Європа-Транс ЛТД, останнє не розяснювало, що він виступає його офіційним представником при прийнятті та перевезенні вантажу. Звертає увагу на те, що вантаж, який був частково викрадений, не передавався йому безпосередньо ТОВ „Європа-Транс ЛТД і жодних договорів з відправником вантажу не укладав, зобовязань за товар не брав на себе. Судом не було встановлено, на підставі якого правового акту він повинен був виконувати вимоги працівника ТОВ „Мейнфрейт Україна щодо необхідності здійснення зупинок автомобіля лише на платних зупинках, наявність яких на маршруті доставки не була доведена відповідачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 з 12 серпня 2008 року працював за трудовим договором у ТОВ „Європа-Транс ЛТД на посаді водія автотранспортних засобів з виконанням функцій експедитора.

16 вересня 2015 року наказом заступника генерального директора ТОВ „Європа-Транс ЛТД за №150/1 ОСОБА_7 було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України у звязку із втратою довіри.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 про скасування даного наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи матеріально-відповідальною особою, під час виконання своїх трудових обовязків, допустив невиконання вимог замовника та роботодавця, що потягло спричинення останньому збитків, які не відшкодовані страховою компанією через неправомірні дії самого водія.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

За пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обовязкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстави втрати довіря може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Відповідно до частин 1, 2, 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідачем було доведено, що позивач ОСОБА_7 за умовами трудового договору безпосередньо обслуговував матеріальні цінності, роботодавцем був укладений з ним договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, довідкою-звітом про інцидент підтверджено нестачу матеріальних цінностей, що виникла під час роботи позивача.

За таких обставин висновок суду про те, що такі дії працівника, дали законні підстави для втрати довіря з боку власника та звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, є обгрунтованим.

Позивачем ОСОБА_7, в порушення вимог ст.60 ЦПК України, не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанцій належних доказів на спростування твердження відповідача щодо недодержання позивачем умов перевезення вантажу, що призвело до завдання збитків у великому розмірі.

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, а також оцінюючи, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, апеляційний суд вважає законними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, справа судом першої інстанції розглянута повно та обєктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано правильно, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: