Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.02.2016 року м. Бар

Барський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Хитрука В.М.

при секретарі Малюговій А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бар Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 свої вимоги до суду мотивувала тим, що вона є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У будинку зареєстрована відповідач, яка з 2008 року у будинку не проживає. Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажає. Її реєстрація перешкоджає позивачу отримувати субсидію, соціальні виплати та призводить до сплати комунальних послуг в збільшеному розмірі. Тому, позивач ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у її будинку та зобов'язати знятися з реєстраційного обліку, стягнути судові витрати.

У зустрічному позові ОСОБА_2 свої вимоги мотивувала тим, що вона з дитинства проживала з ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року народила дитину доньку Єлизавету та переїхала проживати до чоловіка ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_3 року народила другу дитину доньку ОСОБА_8. В подальшому ОСОБА_2 намагалася вселитися до будинку за місцем реєстрації, однак ОСОБА_1 її не допускала.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник адвокат Костриця В.С. у судовому засіданні свої позовні підтримали повністю та наполягали на його задоволенні. Позов ОСОБА_2 не визнали та заперечували проти його задоволення.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат Іванова В.О. у судовому засіданні свої позовні підтримали повністю та наполягали на його задоволенні. Позов ОСОБА_1 не визнали та заперечували проти його задоволення.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що ОСОБА_2 06.03.2009 року уклала шлюб з їх сином ОСОБА_3 та переїхала проживати до чоловіка.

Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача за первісним позовом, позивача та відповідача за зустрічним позовом, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов ОСОБА_1 доведений та обґрунтований і його необхідно задовольнити повністю, в позові ОСОБА_2 слід відмовити повністю. До такого висновку суд дійшов з наступного.

Так, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується правовстановлюючим документом - свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 26.09.2009 року.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р.,гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно визначається, як право на власність.

Відповідно до ст. 150 ЖК України та ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності житловий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів сім`ї.

У будинку зареєстрована внучка позивача ОСОБА_2, що підтверджується домовою книгою.

З актів обстеження матеріально-побутових умов від 19.06.2015 року та 29.07.2015 року ОСОБА_2 в будинку позивача не проживає.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 06.03.2009 року уклала шлюб з ОСОБА_3 та переїхала проживати до будинку чоловіка. Народила двоє дітей, які виховує з чоловіком за його місцем проживання.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Реєстрація відповідача створює для власника перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Позивач позбавлена можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги.

Договір найму жилого приміщення між позивачем та відповідачем не укладався. Згоди на користування жилим приміщенням позивач не надавала.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналогічні позиції викладені в п.15 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців.

Аналогічні положення містяться в п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», де вказано, що якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на житлову площу.

Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів в порядку, передбаченому ст. ст. 185,187,189 ЦПК України.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд зазначає, що вимога ОСОБА_2 про вселення є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки обставина, яка б підтверджувалась належними та допустимими доказами про незаконне її виселення із зазначеного приміщення, судом не встановлена.

Отже, позивачем ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами того факту що вона не проживала у будинку ОСОБА_1 з незалежних від неї обставин та намагалася вселитися у будинок відповідача за зустрічним позовом.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В судовому засіданні сторонами заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Суд, вирішуючи питання про застосування до правовідносин сторін строку позовної давності, виходить із наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строку позовної давності необхідно відмовити, оскільки відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВСС України № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

У відповідності до ст. ст. 79,88 ЦПК України підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом понесені нею судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 243,60 грн., оскільки вони підтвердженні квитанцією від 30.07.2015 року та витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн., оскільки вони підтвердженні квитанціями адвоката від 30.07.15 та 30.09.15.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються стороні, на користь якої ухвалено рішення. Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити, тому її вимога про стягнення судових витрат задоволенню не підлягає.

За таких обставин суд, керуючись ст. ст. 5, 10, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, ст. 71, ст. 150, ст. 167 ЖК України, ст. ст. 328, 334, 386, 391, ЦК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2 знятися з реєстраційного обліку у житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1243,60 грн. понесених судових витрат.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а неприсутніми особами в той же строк з дня отримання копії рішення, шляхом подачі апеляційної скарги в Апеляційний суд Вінницької області через Барський районний суд Вінницької області.

Суддя: