Справа № 204/7117/14-ц
Провадження № 2/204/24/16 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спадкового майна,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій, з урахуванням наданих уточнень, просила поділити майно, отримане нею і відповідачкою у спадок після смерті їхнього діда ОСОБА_3, виділивши їй 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та господарчих будівель та споруд в ньому, стягнути з відповідачки на її користь 3000 грн. морального збитку та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її дід ОСОБА_3, який мешкав за адресою: АДРЕСА_1. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно: вищевказаний житловий будинок, господарчі будівлі та споруди, земельна ділянка площею 1107 кв.м. Спадкоємцями діда першою черги є позивачка та відповідачка, рідна сестра позивачки. Вони у встановлений законом строк отримали від Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори на зазначене майно свідоцтво про право на спадщину за законом. Після цього, позивачка запропонувала відповідачці добровільно поділити спадщину на дві рівні частини, але відповідачка їй відмовила. Позивачка вважає її відмову безпідставною, оскільки частки у спадщині кожного із спадкоємців за Законом є рівними, та кожний з них має право на виділ своєї частки в натурі. У зв'язку з неможливістю виплатити позивачці гроші за її частку спадкового майна, позивачка просила провести офіційний розподіл спадку, щоб вона могла їм користуватись, або продати. Вказала також, що з 2006 року відповідачка ОСОБА_2 проживає у житловому будинку, а вона у приміщені, яке вважається господарчою прибудовую. Комунальні послуги (газ, світло, вода) вони отримували на загальній підставі. Але, три роки тому (у 2011 році), відповідачка відмовила їй у користуванні будь-якими комунальними послугами. Також, вона відмовила позивачці в поверненні документів на належну їй частку майна (технічний паспорт на житло, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом). Вона постійно нацьковувала на неї собак, коли та намагалася потрапити до себе. Відібрала в позивачки ключи від хвіртки до двору. Позивачка неодноразово зверталась до міліції, але ніякого результату це не принесло. В наслідок цього, останні три роки, позивачка вимушена проживати не у себе вдома, а на зйомній квартирі. За цей час її дім перетворився на зовсім негідне місця мешкання. Цими неправомірними діями відповідачка спричинила їй душевних та фізичних страждань, які виявились у шкоді її здоров'ю, тобто завдала моральну шкоду, яку позивачка оцінила у 3000 грн.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки та просила відмовити їй в повному обсязі.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки задоволенню не підлягають по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності, а саме, по 1/2 частині кожній з них відповідно, домоволодіння АДРЕСА_1.

Право власності ОСОБА_1 на належну їй 1/2 частину вищевказаного домоволодіння зареєстроване за нею в Реєстраційній службі Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області за реєстраційним № НОМЕР_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.07.2014 року за № НОМЕР_2 (а.с.15).

Вищевказані обставини визнавалися та не заперечувалися сторонами у справі. А тому, дані обставини не підлягають доказуванню в порядку ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивачка звернулася до суду, оскільки бажає виділити у натурі свою частку із майна, що є у їхній спільній частковій власності, а відповідачка відмовляє їй у цьому та чинить перешкоди у користуванні належним їй майном.

Твердження позивачки підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який, з його слів, є чоловіком позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно з ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про виділення в натурі 1/2 належної їй частини у спірному домоволодінні.

Але ж, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Тому, для встановлення можливості виділення в натурі часток позивачки та відповідачки, по даній справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза, за результатами проведення якої був складений Висновок № 543/544-15 від 26.11.2015 року.

Згідно цього Висновку, судовий експерт, провівши вищевказану експертизу, прийшов до висновку, що виділити 1/2 частину спірного домоволодіння та всіх господарських будівель не представляється можливим (а.с.116-123).

Таким чином, поділити між сторонами спірне домоволодіння АДРЕСА_1 не вбачається можливим, у зв'язку з чим, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог позивачки в цій частині.

Крім того, в технічному паспорті на домоволодіння АДРЕСА_1, складеному станом на 03.04.2009 року, маються дані про самовільне будівництво, а саме: Житлові прибудови А1-1 та А2-1, літня кухня г1,г2, які підлягають введенню в експлуатацію (а.с.79-84). Позивачкою не надано суду доказів того, що вищевказані об'єкти нерухомості належним чином узаконені станом на дату ухвалення судом рішення по даній справі.

Визнання же права власності на самочинно збудоване нерухоме майно регулюється ст. 376 ЦК України. Проте, позивачка з такими вимогами до суду не зверталася та право власності на вказані об'єкти нерухомості за нею не визнавалося, а доказів іншого суду не надано.

Що стосується позовних вимог позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди, то вони задоволенню також не підлягають, оскільки сама позивачка в судовому засіданні пояснила, що доступ в будинок вона має, комплект ключів їй надали та в будинок пускають.

Тобто, її твердження, вказані нею у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та були спростовані нею же самою.

За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним відмовити позивачці в задоволенні її позовних вимог.

Крім того, оскільки позивачці відмовлено в задоволенні її позовних вимог, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки на її користь судових витрат, задоволенню також не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 23, 356, 358, 364, 1267 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спадкового майна - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Самсонова