УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 7 квітня 1987 року за договором купівлі-продажу ним було придбано обкладений цеглою будинок, жилою площею 16,2 кв.м, з господарчими спорудами та будівлями, розташований на земельній ділянці площею 1010 кв.м по АДРЕСА_1. Указував, що у період з 1987 року по 1994 рік він самочинно перебудував житловий будинок та побудував прибудову літ. Б1-1, навіс (літ. Б), вхід у погріб (літ. Б), погріб (під Б-1), сарай (літ. Г), гараж (літ. З), оглядову яму (під З). Зазначав, що в червні 1994 року приймальна комісія Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська прийняла в експлуатацію житловий будинок (літ. Б-1), гараж (літ. З) та сарай (літ. Г), про що було складено акт приймання індивідуального житлового будинку, який затверджено рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів за від 17 червня 1994 року та визнала за ним право власності на новостворене нерухоме майно. Посилаючись на те, що в травні 2012 року він звернувся до реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського МУЮ Дніпропетровської області із заявою про проведення державної реєстрації, але йому було відмовлено у державній реєстрації права власності на домоволодіння з підстав відсутності дозволу на будівництво, а тому просив суд визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку літ. Б-1 загальною площею 45,2 кв.м, прибудови літ. Б1-1, навісу літ. Б, входу у погріб літ. Б, погрібу під Б-1, сараю літ. Г, вбиральні літ. Е, сараю літ. Ж, сходів літ. ж, душу літ. И, гаражу літ. З, оглядової ями під З, споруди № 1-7,І.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку літ. Б-1 загальною площею 45,2 кв.м, прибудова літ. Б1-1, навіс літ. Б, вхід у погріб літ. Б, погріб під літ. Б-1, сарай літ. Г, вбиральня літ. Е, сарай літ Ж, сходи літ. Ж, душ літ. И, гараж літ. З, оглядова яма літ. З, споруди № 1-7, І.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваного рішення апеляційного суду в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст. 331 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття ЦК України не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постанові № 6-131цс14 від 05 лютого 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За змістом ч. 1 ст. 182, ч. 2 ст. 331 ЦК України та ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав» право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після завершення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, та державної реєстрації права власності.

Таким чином до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво, якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Оскільки апеляційним судом установлено, що спірний будинок є самочинним будівництвом, а положення ст. 331 ЦК України не регулюють питання виникнення права власності на таке майно, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

А.О. Леванчук

В.А.Нагорняк