Апеляційний суд Житомирської області
Справа №289/1890/15-ц Головуючий у 1-й інст. Сіренко Н. С.
Категорія 44 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про розірвання договору найму та виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року,-

встановила:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору найму квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, виселення відповідачів з вказаного приміщення без надання іншого житла. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником спірної квартири на підставі договору дарування від 23.08.2007 року. 23.02.2009 року він уклав договір з ОСОБА_3 про надання їй в найм вказаного житла, який зареєстрований належним чином. За умовами договору остання повинна звільнити приміщення за першою вимогою. 15.06.2015 року він направив листа про звільнення квартири для власного проживання, однак відповідач його ігнорує.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Вважає, що судом не надано належної оцінки умовам договору найму та виконання ним вимог законодавства щодо завчасного попередження наймача про звільнення квартири для особистого проживання, оскільки він не має іншого житла.

Позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги і зазначили, що позивач з 2011 року намагається розірвати договір та виселити відповідача. З цього часу він проживає у батьків та друзів, оскільки у квартирі батьків проживають інші дорослі та неповнолітні особи, а проживання з відповідачем в одній квартирі є неможливим у зв'язку із зловживанням останньою спиртним та непередбачуваною поведінкою. Крім того, відповідач замінила замки у дверях і в квартирі проживає без будь-яких правових підстав співмешканець відповідача. Визнає, що ОСОБА_5 є його сином і згоден, щоб останній проживав з ним.

Відповідач надала заперечення щодо апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що договір найму діє до 23.02.2019 року і позивачем не доведено його реальної потреби для використання спірного житла. Крім того, не може бути виселена дитина позивача.

Колегія суддів частково погоджується із таким висновком суду.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, в т.ч. здавати в оренду.

Частиною 1 ст. 810 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла ( наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності згідно договору дарування від 23.08.2007 року належить квартира АДРЕСА_1.

23.02.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено угоду № 53 про передачу останній з двома дітьми безстроково в найм вказаної квартири, який зареєстрований Радомишльським міським комунальним виробничо-житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством.

Вказані обставини підтверджені також рішенням апеляційного суду Житомирської області від 12.05.2011 року.

Підстави розірвання договору найму житлового приміщення за ініціативою наймодавця наведені у ст. 825 ЦК Украйни та цей перелік є вичерпним.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 825 ЦК України договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Право наймодавця-власника на розірвання договору найму із зазначених підстав також вказано у ст. 168 ЖК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України та в розумінні положень ч. 3 ст. 825 ЦК України обов'язок доведення необхідності використання спірного житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї лежить саме на наймодавцеві, а тому з'ясуванню підлягає чи дійсно реальною є потреба позивача у користуванні спірним житлом та якими доказами вона підтверджується.

Згідно договору найму відповідач зобов'язувалася по першій вимозі наймодавця звільнити житлову площу.

За даними паспорта ОСОБА_2 останній зареєстрований у спірному житлі і у власності іншого житлового приміщення не має, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7, 65), але в ньому не проживає з 2010 року, що не заперечується відповідачем. З цього часу позивач неодноразово звертався до суду із позовами про захист свого права з метою звільнення приміщення. Наведене свідчить про те, що позивач не втрачав свого інтересу до спірного житла і бажає в ньому проживати, але не має змоги у зв'язку із його використанням іншими особами.

З ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.11.2011 року вбачається, що ОСОБА_2 з вересня 2010 року вживає заходів для розірвання договору найму та виселення відповідачів, однак йому було відмовлено у задоволенні позову з підстав ненадання доказів про попередження відповідача про розірвання договору.

15 та 17 червня 2015 року ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_3 листи з вимогою про розірвання договору найму та звільнення приміщення, які отримані відповідачем 19.06.2015 року (а.с.44-47).

З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся після спливу трьох місяців з часу вручення листів.

Наведене свідчить про те, що позивач виконав вимоги ч.3 ст.825 ЦК України і надав докази про відсутність у нього іншого житлового приміщення, а тому його доводи щодо необхідності особистого проживання знайшли підтвердження.

Право розірвання договору найму з вказаних підстав належить наймодавцю незалежно від строку дії договору, а тому посилання суду першої інстанції на дію договору до 2019 року, що позбавляє права особи на його розірвання, є помилковим.

За вказаних обставин, суд першої інстанції не дав належну оцінку вищевказаним доказам, внаслідок чого помилково вважав недоведеним реальну потребу позивача у використанні належного йому житла для особистого проживання.

При вирішенні питання щодо виселення відповідачів, колегія суддів враховує наступне.

У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.(ст. 826 цього Кодексу).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є повнолітніми, а тому підлягають виселенню.

Посилання відповідача на те, що вони є членами сім'ї власника житлового приміщення, а тому не можуть бути виселені згідно ст.405 ЦК України, є необґрунтованими.

Зазначеною нормою передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2012 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 лютого 2013 року, відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову про визнання факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та визнання права користування жилим приміщенням з підстав недоведеності вказаного факту

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст.29 ЦК України).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином позивача, що встановлено рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 року, а тому він є членом сім'ї власника і має право користуватися спірним приміщенням нарівні з ним.

Позивач не заперечує, що б дитина проживала з ним, оскільки вважає, що мати дитини не виконує належним чином своїх батьківських обов'язків, дозволяючи їй пропускати відвідування школи. Питання про встановлення місця проживання дитини не вирішувалося.

Враховуючи наведене, підстав для виселення сина позивача - ОСОБА_5, немає.

Порушення судом першої інстанції вимог ст.ст.212, 213 ЦПК України, невідповідність висновків суду обставинам справи призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про часткове задоволення позову.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідачів слід стягнути судові витрати за розгляд справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2015 року та ухвалити нове - про часткове задоволення позову.

Розірвати договір найму квартири АДРЕСА_1, укладений 23 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житла.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2056 грн., по 1028 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді