АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/8910/15 Головуючий 1-ї інстанції - Лазарєв О.О.
Справа № 2-642/1834/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» (далі Підприємство) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення вартості спожитої теплової енергії.

В обґрунтування позову посилалось на те, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення загальною площею 42,1 кв.м. в літ. «А-9» будинку АДРЕСА_1 з централізованою системою опалення, яку здійснює Підприємство.

Відповідачка, не уклавши договір на постачання теплової енергії, безпідставно отримувала теплову енергію за рахунок Підприємства, яка надається у централізовану систему опалення житлового будинку, де розташовані зазначені нежитлові приміщення.

За період з 28 грудня 20120 року по 14 квітня 2014 року відповідачкою безпідставно спожито теплової енергії на суму 18 087,27 грн., яка і підлягає стягненню.

Також, позивач просив стягнути сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн.

Відповідачка ОСОБА_1 проти позову заперечувала та пояснила, що вона сплачувала за вказані приміщення, як за житлову квартиру. У квітні 2014 року з Підприємством вона уклала договір купівлі-продажу теплової енергії, після чого їй і були пред'явлені вимоги про оплату коштів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права та неповне з'ясування обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» про стягнення з ОСОБА_1 вартості спожитої теплової енергії в сумі 18 087,27 грн. суд першої інстанції посилаючись на ст. ст.1212, 1213 ЦК України , виходив з того, що між КП «ХТМ» та ОСОБА_1 не укладався договір купівлі-продажу теплової енергії, обов'язковість укладання якого лежить як на споживачеві так і на теплопостачальній організації. Між сторонами за спірний період відсутні правовідносини, пов'язані з купівлею-продажем теплової енергії, що виключає можливість стягнення з відповідача на користь позивача зазначених коштів з підстав безпідставно отримання ним теплової енергії, як продукту, пов'язаного з продажем його позивачем.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності відповідно до рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 липня 2008 року належать нежитлові приміщення першого поверху в літ. «А-9» в житловому будинку АДРЕСА_1 загальною площею 42,1 кв. м з централізованою системою опалення, теплопостачання якої здійснює КП «ХТМ» (колишня квартира АДРЕСА_1) ( а. с. 4 - 6).

Права і обов'язки виробників, виконавців, споживачів у сфері житлово-комунальних послуг встановлені Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-1У (з наступними змінами) «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно пунктів 5, 10 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановленому законом чи договором розмірах.

Згідно ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов'язок споживача житлово-комунальних послуг своєчасно укласти договір на постачання теплової енергії. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку (ст. 25 Закону).

За положеннями п.п. 24, 25 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово - комунального господарства.

Факт отримання послуг з надання позивачем теплової енергії до нежитлових приміщень, належних ОСОБА_1 на праві власності відповідач не заперечує.

Оскільки приміщення куди позивачем постачається теплова енергія є нежитловим, то правовідносини між сторонами підлягають регулюванню Законом України «Про теплопостачання» та Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, які розглядають теплову енергію як товарну продукцію, а також ст. 714 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст. ст. 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що починаючи з 2008 року вона неодноразово зверталась до позивача з проханням укласти з нею договір на постачання теплової енергії до нежитлових приміщень, належних їй на праві власності, проте вказаний договір був укладений з нею тільки у квітні 2014 року, а тому вимушена була сплачувати за вказане приміщення як за житлове.

Вказане підтверджується копією позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до КП «Харківські теплові мережі» від 28 березня 2011 року в якій вона просила суд зобов'язати відповідача укласти з нею договір на поставку теплової енергії та копіями і оригіналами квитанцій про сплату послуг за опалення як за житлові приміщення (а.с.46-49).

У своїй заяві ОСОБА_1 просила суд застосувати строк позовної давності (а.с.53).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості що виникла за період з 01.01.2010 року по березень 2014 року (а.с.14).

З урахуванням строку позовної давності (позов позивачем пред'явлений у березні 2015 року) заборгованість за надані послуги підлягає стягненню за період з березня 2012 року.

Відповідачем ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції надані оригінали та копії квитанцій про сплату послуг за опалення за спірні житлові приміщення, які вона сплачувала як за жилі, оскільки позивач відмовляв їй у укладенні договору на поставку тепла в приміщення як нежитлові.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з березня 2012 року по березень 2014 року заборгованість за спожиту теплову енергію становить 10 254.08 грн. (а.с.14).

В засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтвердив, що вказаний розрахунок проведений без врахування сплачених ОСОБА_1 за цей період сум, які вона сплачувала за тепло як за жилу квартиру.

Відповідач ОСОБА_1 надала оригінали та копії квитанцій про сплату послуг за опалення за спірний період з березня 2012 року по березень 2014 року на загальну суму 6 522, 05 грн.

Тому колегія суддів вважає за необхідне зарахувати сплачені ОСОБА_1 суми за опалення за спірний період з березня 2012 року по березень 2014 року на загальну суму 6 522, 05 грн., оскільки ці оплати стосуються одного і того ж приміщення (10 254.08 грн. - 6 522, 05 грн. = 3 732,03 грн.).

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 307 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно п.3, п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального, процесуального права та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 1212 ЦК України, ст. ст. 303, 304, 307, п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» вартість спожитої теплової енергії в сумі 3 732,03 грн. (три тисячі сімсот тридцять дві гривні 03 коп.) та сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -