У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., МазурЛ.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від

22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07 травня 2008 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ Надра») укладено договір «Автопакет» № 199/П/74/2008-840, згідно з умовами якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 28 166,83 дол. для придбання автотранспортного засобу, а також покриття витрат, пов'язаних із державною реєстрацією автотранспортного засобу. Відсоткову ставку за користування кредитом встановлено у розмірі 15,25 % відсотків річних. 24 січня 2013 року між сторонами було укладено додатковий договір № 2.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором було укладено договір застави без номера від 24 січня 2013 року та договір поруки від 24 січня 2013 року № 1. Забезпеченням застави виступав автомобіль марки «Шкода», який належить позивачці.

Позивачка зазначала, що при укладенні договору та похідних від нього договору застави та договору поруки було порушено її законні права, а саме: у договорі зазначено про можливість зміни відсоткової ставки; пункти договору та додаткових угод до нього приведені поверхово та незрозуміло; порушено принцип рівності сторін договору на шкоду позивачу; банком обмежено право позивачки на отримання інформації про кредит; продукція, надана банком (валютний кредит), є небезпечною для її майнових інтересів; відповідач не повідомив, що його послуги не задовольняють її інтереси і вимоги; банк не попередив, що вартість кредиту може зрости; договір не містить умов та правил, які б регулювали відповідальність банку за невиконання договору, тобто договір укладений всупереч Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати зазначені судові рішення, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 07 травня 2008 року між ОСОБА_4 та ПАТ «КБ «Надра» укладено договір «Автопакет», відповідно до умов якого відповідачем надано позивачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 28 116,83 дол. США на придбання автотранспортного засобу та витрати, пов'язані з державною реєстрацією транспортного засобу. Відсотки за користування кредитом розраховуються на підставі відсоткової ставки у розмірі 15,25 % річних. Термін погашення кредиту - до 06 травня 2015 року.

26 листопада 2010 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору, за яким були внесені зміни в кредитні зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Підставою недійсності правочину за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є невідповідність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства з огляду на те, що змістом правочину є відповідні його виду умови.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що позичальник була ознайомлена із умовами кредитування у банку, інформацією щодо сукупної вартості кредиту, порядком погашення основної суми кредиту, відсотків за користування кредитом, графіком платежів, загальним розміром вказаних сум та розміром сукупних витрат, необхідних для укладення договору, про що свідчить її підпис на оспорюваних правочинах.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. МазурЛ.М.