Провадження № 22ц/784/144/16 Суддя першої інстанції Тихонова Н.С.
Справа№489/6269/14-ц
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

14 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Буренкової К.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

за участю представник позивачки - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні ,-

В С Т А Н О В И Л А:

2 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що їй та ОСОБА_4, який є її колишнім чоловіком, на праві спільної часткової власності належить по ? частки АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу між сторонами, вона продовжує проживати в спірній квартирі, протягом 2011-2012 роках, здійснила в ній капітальний ремонт, витративши на це значні грошові кошти.

Відповідач у спірній квартирі не проживає, має окреме житло.

Посилаючись на викладене, та положення ст. 365 ЦК України, ОСОБА_4 просила суд припинити право власності ОСОБА_4 на ? частку квартири АДРЕСА_2, стягнувши з неї на користь ОСОБА_4 компенсацію його частки у розмірі 124 950 грн. При розгляді справи уточнивши вимоги, також просила при припинення права власності на частку відповідача, визнати за нею право власності на цю частку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2015 року позов задоволено повністю.

Припинено право власності ОСОБА_4 на ? частку АДРЕСА_3, а за ОСОБА_4 визнано право власності на ? частку АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості ? частки АДРЕСА_3 в розмірі 234 911 грн. 70 коп. шляхом отримання коштів, які знаходяться на депозитному рахунку ТУ ДСА України в Миколаївській області, внесені відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 вересня 2015 року. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдає істотної шкоди інтересам останнього.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-68цс-14 висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей обєкта, який є спільним майном.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі до 17 серпня 2010 року (а.с.4 зворот).

Після розірвання шлюбу, з 2010 року, ОСОБА_4 постійно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторонам на праві спільної часткової власності, належить по 1/2 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_4 на підставі рішення Ленінського райсуду м. Миколаєві від 26 червня 2012 року(а.с.7-9), де проживала позивачка протягом 2010 - 2014 років, самостійно несла витрати на утримання квартири та протягом 2011-2012 років за власні кошти робила ремонт цієї квартири (а.с.14-27). Іншого житла на праві власності позивачка немає.

Відповідачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу від 5 лютого 2008 року, де останній й зареєстрований (а.с.7-9).

Листом від 29 листопада 2012 року ОСОБА_4 пропонував позивачці придбати у нього належну йому частку квартири (а.с.28). В свою чергу з аналогічним листом позивачка звернулася до відповідача 21 травня 2014 року (а.с. 29). Проте сторони в цих випадках не дійшли згоди щодо вартості ? частки спірної квартири.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 1173-1174 від 20 серпня 2015 року, яка була проведені під час розгляду справи, ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_6, без урахування проведеного ремонту, складає 469 823 грн.41 коп.(а.с.60-71)

Рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєва від 10 січня 2014 року було визначено порядок користування спірною квартирою між сторонами у справі та рішенням Ленінського райсуду м. Миколаєві від 23 грудня 2014 року було постановлено вселити ОСОБА_4 до зазначеної квартири (а.с. 13).

З огляду на викладені норми права та встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що частка квартири, що належить відповідачу не може бути виділена в натурі, оскільки двокімнатна квартира є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, незважаючи на попередні судові рішення, оскільки сторони перебувають у неприязливих стосунках, тривалий час не проживають разом та оспорюють свої права на спільну нерухомість. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 365 ЦК України зазначені обставини є самостійними підставами для припинення частки особи у спільному майні.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на ту обставини, що частка відповідача у спільній власності є значною, а відтак суд помилково припинив право власності відповідача, не може бути взято до уваги, оскільки суд виходив з інших підстав припинення права власності, що перелічені у ч. 1 ст. 365 ЦК України та відповідно до правової позиції Верховного Суду України таке припинення допускається за доведеністю будь-якого з перелічених у цій правовій нормі випадку.

Також на думку колегії суддів районний суд належним чином вмотивував свій висновок про те, що припинення права власності ОСОБА_4 на частку в квартирі не завдасть істотної шкоди його інтересам з огляду на таке.

Як встановлено судом, відповідач тривалий час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, має у власності з 2008 року окрему квартиру АДРЕСА_5 де й зареєстрований. Крім того, саме відповідач ініціював у 2012 році питання щодо виплати позивачкою йому компенсації за його частку у спірній квартирі, проте сторони не дійшли згоди щодо розміру такої компенсації.

Під час розгляду справи судом була проведена експертиза на предмет визначення вартості спірної квартири, за результатами якої вартість склала 469 823 грн. 41 коп. Допитаний в судовому засіданні експерт підтвердив свої висновки та розяснив механізм оцінки спірного нерухомого майна.

Сума коштів у розмірі 234 911 грн. 70 коп., тобто вартість ? частки спірної квартири, перерахована позивачкою на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи про незгоду відповідача з вартістю спірної квартири, а відтак і з розміром компенсації, яка на думку відповідача, є недостатньою, є безпідставними, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування висновків експерта.

Також не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що квартира № 35, яка перебуває у його власності, потребує ремонту, а незначний розмір визначеної судом компенсації не дасть йому змоги в майбутньому зробити ремонт цієї квартири. Сам по собі факт не проведення відповідачем з 2008 року ремонтних робіт у власній квартирі не може свідчити про відсутність у останнього житла, а твердження про недостатність грошової компенсації для ремонту квартири є припущенням відповідача.

Отже, колегія суддів вважає, що з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішення спору інтересів обох сторін, тих обставин, що попередні судові рішення не призвели до остаточного вирішення спору між сторонами, існуючий між співвласниками тривалий спір можливо вирішити тільки шляхом припинення права власності відповідача на частку у спільному майні та отримання від позивачки грошової компенсації вартості його частки.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, а тому не можуть бути підставами, визначеними ст. 309 ЦПК України, для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: