АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

21 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Стрижеуса А.М., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.09.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі та стягнення витрат за сплату судового збору. Позивач посилається на неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, помилковість висновків суду, порушення судом норм матеріального та процессуального права. Зазначає, що суд не урахував тієї обставини, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що ОСОБА_2, не будучи ліцензованим туроператором виявився неспроможним вирішити питання туристичної поїздки, зокрема щодо порядку відкриття візи, а отже отримав кошти за послугу яка не була надана й тому має ці кошти повернути. Вважає, що оскільки квитки на футбол, що були пред'явлені відповідачем не є іменними, то вони не можуть свідчити про їх придбання саме для позивачки та її чоловіка.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 двічі не з'явилися.

ОСОБА_4, який є представником ОСОБА_2, після відкладення розгляду справи для повторного повідомлення сторін, в судове засідання також не з'явився.

З огляду на положення ч. 5ст. ст. 74, 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суду виходив з того, що на правовідносини сторін не розповсюджуються положення ЗУ «Про туризм», оскільки договір про надання туристичних послуг у розумінні цього закону між сторонами не укладався та істотні його умови не погоджувалися. Інтернет переписку сторін слід розцінювати як перемовини щодо організації спільної поїздки на футбольні матчі. Спільна подорож не відбулася з підстав не надання візи позивачці, що незалежало від волі відповідача й тому сплачені позивачкою грошові кошти на замовлення та придбання квитків та місця у готелі не можна вважати безпідставно набутим майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду і вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом через мережу «Інтернет» відповідач ОСОБА_2 здійснив повідомлення про організацію ним, як фізичною особою поїздки бажаючих за кордон на футбольні матчі національних збірних з 13.11.2014 року по 18.11.2014 року для чого запропонував перерахувати на його рахунок грошові кошти у сумі 350 Є на одну особу для попереднього бронювання готелів та квитків на авіа перельоти і футбольні матчі.

Позивачка шляхом електронної переписки повідомила відповідача про намір здійснити цю подорож разом із своїм чоловіком та двома платежами перерахувала на рахунок відповідачки ОСОБА_3 через відділення ПАТ «Приват Банк» 5 200 грн. та 6 830 грн.

Отримання цих коштів відповідачі не заперечують та пояснили, що перераховані позивачкою грошові кошти витрачені ними за призначенням, а саме для придбання квитків для позивачки та її чоловіка на авіа переліт та на футбол, на підтвердження чому надали відповідні докази.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги щодо заперечення цих доказів з підстав відсутності на футбольних квитках прізвищ позивачки та її чоловіка, оскільки таке нічим не передбачено. Крім того, подані відповідачами докази ніяким чином позивачкою не спростовані.

Судом встановлено, що подорож позивачки та її чоловіка не відбулася у зв'язку з не отриманням ними візи у посольстві Бельгії.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів на підтвердження тому, що відповідач брав на себе зобов'язання отримати такі візи для позивачки та її чоловіка і це перебувало у межах його компетенції та можливостей, матеріали справи не містять, не долучено таких й до апеляційної скарги.

Звертаючись із позовом до суду позивач зазначала, що відповідачі не надали їй замовлені туристичні послуги, але на її вимогу безпідставно отримані кошти не повернули. Як на правове обґрунтування заявлених вимог про стягнення коштів, посилалася на ст. ст. 19-1, 20 Закону України «Про туризм», ст. ст. 205, 207, 208, 1212 ЦК України.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між сторонами виникли відносини за договором щодо організації спільної подорожі, а не за договором про надання туристичних послуг і виниклі правовідносини між ними не регулюються Законом України «Про туризм» виходячи з його змісту.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі № 6-88 цс13, який відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Встановивши наявність договірних правовідносин між сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про повернення коштів і доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 756/16920/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2148/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Кричина А.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.