Провадження 2/201/726/2016
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Батманової В.В.,

при секретарі Гоц Г.Ю.

розглянувши за участю представників сторін у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 01 серпня 2012 року,-

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилалася на те, що після визнання суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури до Господарського суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 із заявою про визнання його кредитором ФОП ОСОБА_3 Для підтвердження своїх вимог до банкрута ОСОБА_2 послався на договір позики від 01 серпня 2012 року та додаткову угоду від 10.08.2012, який укладено між Відповідачем-1 та Відповідачем- 1. Договір позики від 01 серпня 2012 року з додатковою угодою від 10.08.2012 не відповідає вимогам п.8.1 Договору, оскільки дані документи не скріплені печаткою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, яку Відповідач-2 використовує для здійснення підприємницької діяльності. Будь-які документи, крім розписки ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від Відповідача-1, у сторін договору відсутні. Вважає, що оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки його вчинено без а міру створення правових наслідків, що обумовлені ним. У звязку з чим позивач звернувся до суду та просить визнати недійсним фіктивний договір позики від 01 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Представник позивача надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

В звязку з цим суд на підставі ст. ст. 169 ч.4, 224 ЦПК України постановляє заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Згідно частин 1-3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що у березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області із заявою про визнання його банкрутом.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2015 прийнято розгляду заяву кредитора у справі №904/1907/15 про банкрутство суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3. Постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 по справі №904/1907/15 боржника визнано банкрутом, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_4. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.07.2015 по справі №904/1907/15 постанову господарського суду Дніпропетровської області від 14.04.2015 року по справі №904/1907/15 в частині призначення ліквідатором ФОП ОСОБА_2 арбітражного керуючого ОСОБА_4 скасовано, ліквідатором банкрута призначено -арбітражного керуючого ОСОБА_1

Після визнання суб'єкта підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури до Господарського суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_2 із заявою про визнання його кредитором ФОП ОСОБА_3 Для підтвердження своїх вимог до банкрута ОСОБА_2 послався на договір позики від 01 серпня 2012 року з додатковою угодою від 10.08.2012, який укладено між Відповідачем-1 та Відповідачем- 2.

Відповідно до тексту оспорюваного Договору даний договір з додатковою угодою від 10.08.2012 укладено між громадянином України ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_1, та субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса реєстрації АДРЕСА_2.

Відповідно до п.1 додаткового угоди сторони домовились доповнити договір п.1.2 та викласти його у наступній редакції - «позичальник зобовязується використовувати надану позику виключно за цільовим призначенням, а саме для підприємницьких потреб та ведення господарської діяльності». Розмір позики становить 800 000,00 грн.

п.4.1. Договору передбачено, що строк позики розпочинається з моменту набрання чинності цим договором і становить 12 (дванадцять місяців), але в будь-якому разі до 31 січня 2014 року.

Відповідно до п.8.1. Договору цей Договір підписується Сторонами та скріпляється їх печатками.

Договір позики від 01 серпня 2012 року не відповідає вимогам п.8.1 Договору, оскільки дані документи не скріплені печаткою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, яку Відповідач-2 використовує для здійснення підприємницької діяльності.

Станом на дату укладення Договору позики від 01 серпня 2012 року ОСОБА_3 діяв як фізична особа-підприємець.

Умови надання позики суб'єкту підприємницької діяльності фізичній особі підприємцю вимагають наявності запису про отримання грошових коштів ФОП ОСОБА_3 в книзі доходів та витрат приватного підприємця, видачу корінця прибуткового касового ордеру або товарного чеку про оприбуткування отриманих грошових коштів Відповідачем-2.

Для ФОП на загальній системі оподаткування з урахуванням норм п. 2.6 Положення проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 15.12.04 р. №637, підтвердженням оприбуткування готівки в касі є:

- відображення готівки, що надійшла, у Книзі обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичних осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність, форму якої (Книги обліку і витрат) затверджено наказом ДПАУ від 24.12.10 р. №1025.

Відповідно до п.4.2 Положення №637 ФОП не зобовязані вести касову книгу, але вони повинні оформляти прибуткові та видаткові касові документи (п.4.8 Методичних рекомендацій щодо порядку проведення перевірок з питань дотримання суб'єктами господарювання касової дисципліни, повноти оприбуткування виручки від реалізації товарів (послуг), затверджені наказом ДПАУ від 23.04.09 р. № 210)

Будь-які документи, крім розписки ОСОБА_3 про отримання грошових коштів від Відповідача-1, у сторін договору відсутні.

За умов відсутності документів, які свідчать про оприбуткування ФОП ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 800 000,00 грн. як субєктом підприємницької діяльності, Договір позики від 01 серпня 2012 року є фіктивним правочином, оскільки не направлений на - остання правових наслідків передбачених ним, а створений лише з метою формального збільшення кредиторської заборгованості ФОП ОСОБА_3 в процедурі банкрутства.

В п.3.11 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 зазначено, що фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Як зазначено в постанові Вищого господарського суду України від 16 квітня 2013 року по справі №5020-1156/2012, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоби створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового звязку між сторонами такого правочину. При цьому сторони за допомогою фіктивного правочину намагаються прикрити свої неправомірні дії, зокрема: заволодіння майном, несплата податків, кредитних зобов'язань тощо.

Правочин є дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав обов'язків (ч.1 ст.202 ЦК України). При цьому неможливість настання правового результату, яка існує на момент вчинення правочину і про яку сторони знають, свідчить про те що сторони, укладаючи правочин, не мають на меті породження у них тих чи інших прав та обов'язків.

В свою чергу правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки є фіктивним та має визнаватись судом недійсним.

Як було зазначено вище фізична особа-підприємець ОСОБА_3 перебуває в процедурі банкрутства. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого ОСОБА_1

Відповідно до ст.1 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (далі-Закон) арбітражний керуючий - фізична особа, призначена господарським судом у встановленому порядку в справі про банкрутство як роз порядок майна, керуючий санацією або ліквідатор з числа осіб, які отримали відповідне свідоцтво і внесені до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

Статтею 4 Закону встановлено, що арбітражні керуючі є субєктами незалежної професійної діяльності.

Відповідно до ч.3 ст.98 Закону під час реалізації своїх прав та обовязків арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) зобовязаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обовязки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України ро банкрутство.

Згідно із ст.41 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або

визнання його банкрутом, ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження:

приймає до свого відання майно боржника, забезпечує його збереження;

виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута;

проводить інвентаризацію та оцінку майна банкрута;

аналізує фінансове становище банкрута;

виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута;

очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу;

предявляє до третіх осіб вимоги щодо повернення банкруту сум дебіторської заборгованості;

вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що находиться у третіх осіб.

Таким чином, арбітражний керуючий-ліквідатор банкрута є фізичною особою-субєктом незалежної професійної діяльності, права і обовязки якого передбачені Законом України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, зокрема право представляти банкрута перед третіми особами з метою захисту інтересів боржника та його кредиторів.

Відповідач-1, використовуючи фіктивний Договір позики від 01 серпня 2012 року з додатковою угодою від 10.08.2012, який ліквідатор ФОП ОСОБА_3 просить визнати недійсним, намагається стати кредитором банкрута з сумою вимог в розмірі 811 738,00 гри., отримати право на виплату йому грошових коштів всупереч інтересам арбітражного керуючого та інших кредиторів банкрута, чим порушує їх права та інтереси.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат та враховуючи результат розгляду справи, у відповідності до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути пропорційно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь позивача суму у розмірі 487,20 гривень, в рахунок відшкодування оплати судового збору, по 243,60 грн з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 169, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір позики від 01 серпня 2012 року з додатковою угодою від 10.08.2012, укладений між позикодавцем - ОСОБА_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 адреса: АДРЕСА_1, та позичальником - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса реєстрації вул. Набережна Перемоги, 6.130АДРЕСА_3, м. Дніпропетровськ.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Батманова