УХВАЛА

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 року

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Посилався на те, що 15 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № Е/У082741, згідно з яким Банк видав кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 10 липня 2018 року.

В забезпечення виконання вказаного зобов'язання між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 17 липня 2008 року був укладений договір іпотеки № Е/У082741, згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 13 загальною площею 128,70 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1.

Разом з тим ОСОБА_4 порушила умови кредитного договору № Е/У082741 від 15 липня 2008 року, не здійснювала щомісячних платежів для погашення заборгованості за кредитом, унаслідок чого у неї станом на 26 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 43 716,17 доларів США.

Уточнивши позовні вимоги, просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №Е/У082741 від 15 липня 2008 року в розмірі 43 716,17 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №Е/У082741 від 15.07.2008 р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій необхідних для продажу предмету іпотеки. Також виселити відповідачів з вказаного нерухомого майна, без надання їм іншого житла та стягнути з них понесені судов витрати.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 листопада 2015 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2008 року № E/V082741 у розмірі 43 716,17 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 128,7 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_1 без надання їм іншого житла.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зазначено, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не звертається до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав законної сили з 07 червня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 року зазначене судове рішення в частині, в якій зазначено, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення не звертається до виконання протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що набрав законної сили з 07 червня 2014 року, скасовано.

У решті рішення в частині, яка оскаржується, залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що іпотечний договір укладено в забезпечення виконання зобов'язань за споживчим кредитом. Позивач є кредитною установою та кредит був отриманий позичальником в іноземній валюті. Загальна площа квартири, яка передана в іпотеку не перевищує 140 кв. м.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині не звернення до виконання рішення про виселення відповідачів протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд виходив з того, що аналіз положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII дає підстави зробити висновок про те, що вказаний закон не поширюється на правовідносини щодо проживання та виселення громадян з будинків або квартир.

З огляду на вказане, враховуючи умови договору іпотеки та вимоги Закону України «Про іпотеку», а також неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за рамковою угодою та кредитними договорами, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення першої інстанції в частині, дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із висновком апеляційного суду про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, проте рішення цього суду в частині виселення відповідачів не може залишатися в силі з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № E/V082741 (а. с. 13-15).

Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, відповідачка ОСОБА_4 отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 40 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 10 липня 2018 року.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачці ОСОБА_4 дійсно було надано кредитні кошти, про що свідчить її підпис у заяві про видачу готівки від 17 липня 2008 року (а. с. 19).

05 листопада 2008 року між банком та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1, відповідно до умов якої викладені в новій редакції деякі пункти до кредитної угоди №E/V082741 від 15 липня 2008 року (a.c.16 - 18).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 липня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № Е/ У082741 (а. с. 21-23).

Відповідно до п. 7 вказаного договору предметом іпотеки є квартира № 13, загальною площею 128,70 кв. м., житловою площею 90,50 кв. м., яка складається з трьох житлових кімнат, що розташована в АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 17810325 (а. с. 21-23).

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 01 лютого 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Половинською О.Б.

Встановлено, що між сторонами існували договірні зобов'язання, які банк виконав у повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_4 у користування кредитні кошти.

У свою чергу, ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконала, у визначений в договорі строк кошти не повернула, чим порушила умови укладеного між сторонами договору та відповідно прострочила виконання взятих на себе зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості зі сплати кредиту, яка згідно із наданим позивачем розрахунком станом на 26 лютого 2015 року становить 43 716, 17 доларів США, з яких 19 239,94 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 12889,75 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9 496,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 8,33 доларів США - штраф (фіксована частина); 2 081,33 доларів США - штраф (процентна складова) (а. с. 5-6).

Згідно з п. п. 16.8.2. Договору іпотеки у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків за цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород, а в разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернути стягнення на майно незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадку якщо є порушення Іпотекодавцем якого-небудь із зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору (п. п. 16.8.3. Договору).

На виконання умов договору банком було направлено позичальнику та майновому поручителю вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. У разі не виконання вказаної вимоги, згідно з вимогами ст. 40 Закону України «Про іпотеку» добровільно звільнити предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1. Також позивачем було повідомлено відповідачів про те, що у випадку невиконання вимоги про добровільне звільнення вищезазначеного житлового будинку, що є предметом іпотеки, ПАТ КБ «Приватбанк» змушений буде звернутися до суду з позовною заявою про примусове виселення осіб які там проживають (а. с. 9 - 10).

Однак, позичальник ОСОБА_4 на вказану вимогу жодним чином не відреагувала, заборгованість за кредитним договором не погасила.

Разом з тим, судом встановлено, що на момент укладення договору іпотеки, у спірній квартирі був зареєстрований тільки відповідач ОСОБА_3, що підтверджується довідкою ОСББ «Салтикова Щедріна, 18» від 23 серпня 2008 року (а. с . 120).

Як вбачається з матеріалів справи іпотечний договір укладено в забезпечення виконання в зобов'язань за споживчим кредитом. Позивач є кредитною установою та кредит отримано III позичальником в іноземній валюті.

Судом встановлено, що іпотечне майно - квартира АДРЕСА_1, є місцем постійного проживання майнового поручителя ОСОБА_3, який є громадянином України.

Загальна площа спірної квартири не перевищує 140 кв. м.

На спростування того, що квартира АДРЕСА_1 є єдиним майном відповідача ОСОБА_3, представником позивача було надано Інформаційну довідку 11 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого суб'єкта від 24 листопада 2015 року.

Із вказаної довідки вбачається, що на праві спільної сумісної власності відповідачці ОСОБА_4 належить квартира АДРЕСА_2.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що з огляду на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про виселення відповідачів, з яким погодився в частині суд апеляційної інстанції, не врахував, що нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у ч. 1 якої передбачені підстави виселення.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції вказаного вище не врахував, що спірна квартира придбана у лютому 2008 року, яка є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, що в свою чергу має суттєве значення для вирішення спору та визначення норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про обґрунтованість позову банку про виселення.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення спору, а тому ухвалене судом апеляційної інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 лютого 2016 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.І. Євтушенко
Судді:І.М. Завгородня О.М. Ситнік О.В. Умнова І.М. Фаловська