АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/201/16 Головуючий 1 інст. - Чередник В.Є.
Категорія: житлові Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Котелевець А. В.,

суддів - Гуцал Л.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну ідеальних часток співвласників та визначення права користування квартирою,

в с т а н о в и л а:

В вересні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_1 про зміну ідеальних часток співвласників та визначення права користування квартирою.

На обґрунтування позивачі вказали, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в юридичному шлюбі, зареєстрованому 06 квітня 1990 року в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 239. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2011 року шлюб розірвано. Мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 лютого 1999 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстровим № 10546. Дане житло складається з двох кімнат житловою площею 11,8 кв. м. та 17,7 кв. м., загальною площею 51,4 кв. м.

Позивачі зареєстровані за даною адресою, однак користуватися ним не можуть, оскільки відповідач перешкоджає цьому, до житла не пускає.

Посилаючись на вказані обставини, просили визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлову кімнату НОМЕР_1 житловою площею 17,7 кв. м., балкон площею 3,2 кв. м. та вбудовану шафу № 5 площею 0,8 кв. м.; ОСОБА_1 - житлову кімнату НОМЕР_2 площею 11,8 кв. м., вбудовану шафу площею 0,5 кв. м. та балкон площею 3,0 кв. м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити в загальному користуванні; зобов'язати відповідача не перешкоджати в користуванні підсобними приміщеннями.

В уточнених вимогах позивачі просили також припинити спільну сумісну власність на квартиру АДРЕСА_1, визнавши право власності: за ОСОБА_2 - на 3/10 частини, за ОСОБА_3 - на 3/10 частини, а за ОСОБА_1 - на 4/10 частини житла.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року позов задоволено.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 з виділенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житлової кімнати НОМЕР_1 житловою площею 17,7 кв. м., балкону площею 3,2 кв. м. та вбудованої шафи № 5 площею 0,8 кв. м.; ОСОБА_1 - житлової кімнати НОМЕР_2 площею 11,8 кв. м., вбудованої шафи площею 0,5 кв. м. та балкону площею 3,0 кв. м.

Постановлено кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишити в загальному користуванні.

ОСОБА_1 зобов'язано не перешкоджати в користуванні підсобними приміщеннями.

Спільна сумісна власність на квартиру АДРЕСА_1 припинена.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 визнано: за ОСОБА_2 - на 3/10 частини, за ОСОБА_3 - на 3/10 частини, а за ОСОБА_1 - на 4/10 частини.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто 114 грн. 70 коп. судового збору.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд вказаного заочного рішення суду першої інстанції залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірній квартирі з 2008 року, однак мають ключи; він сплачує комунальні послуги, які нараховують на трьох осіб.

Позивачі рішення суду першої інстанції не оскаржили, своїх заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що даним способом захисту не порушуються права відповідача, оскільки кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Однак повністю погодитись з таким висновком не можна, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України).

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в юридичному шлюбі, зареєстрованому 06 квітня 1990 року в Орджонікідзевському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 239. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2011 року шлюб розірвано. Мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 лютого 1999 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради за реєстровим № 10546.

Дане житло складається з двох кімнат житловою площею 11,8 кв. м. та 17,7 кв. м., загальною площею 51,4 кв. м. На момент вирішення спору сторони в ній зареєстровані, однак проживає лише ОСОБА_1 (а. с. 8-9).

Ці обставини сторонами визнані, а тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Задовольняючи позов в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виділив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кімнату НОМЕР_1 житловою площею 17,7 кв. м. з балконом площею 3,2 кв. м. та вбудованою шафою № 5 площею 0,8 кв. м.; ОСОБА_1 - кімнату НОМЕР_2 житловою площею 11,8 кв. м., вбудованою шафою площею 0,5 кв. м. та балконом площею 3,0 кв. м., а кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор залишено в загальному користуванні.

Кімнати є ізольованими. Розмір житлової площі, що виділена ОСОБА_1 (11,8 кв. м.) є більшим, ніж розмір житлової площі, що виділена кожній із позивачок (17,7 : 2 = 8,85 кв. м.).

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірній квартирі з 2008 року, є безпідставними, оскільки припинення сімейних відносин не позбавляє права користування житлом, яке належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Посилання на сплату комунальних послуг, які нараховуються на трьох осіб, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідач не позбавлений можливості звернутися у суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування цих витрат.

Разом з тим, з висновком суду першої інстанції про припинення спільної сумісної власності та зміну часток сторін погодитись не можна.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не частковою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу правової норми, слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якої є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольованими, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Саме така правова позиція міститься в постанові Верховного суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

З огляду на це, рішення суду першої інстанції в частині припинення спільної сумісної власності та зміни часток у спірній квартирі підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. п. 1, 4, 313, 316, 319 ЦПК України, судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року скасувати в частині припинення спільної сумісної власності, зміни часток у квартирі АДРЕСА_1 та в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Гуцал Л.В.

Карімова Л.В.