Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до філії «Одеський державний обласний навчально-курсовий комбінат «Укрінтеравтосервіс» про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що його звільнення є незаконним та необґрунтованим, оскільки заяву про звільнення за згодою сторін він написав, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, під тиском директора та головного бухгалтера.

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати його звільнення з посади викладача з питань автосправ згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України незаконним, скасувати наказ відповідача від 14 квітня 2014 року № 32-ВК про звільнення за згодою сторін, поновити його на роботі з 14 квітня 2014 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивач не довів підстави свого позову.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судами встановлено, що позивач з 05 серпня 2004 року працював на посаді викладача першої категорії в Одеському обласному державному навчально-курсовому комбінаті та наказом голови комісії з реорганізації цього ж комбінату від 14 квітня 2014 року № 32-ВК був звільнений з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін.

Станом на дату судового розгляду справи Одеський державний обласний навчально-курсовий комбінат Міністерства інфраструктури України () не припинив своєї діяльності та не виключений з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з положенням про філію «Одеський державний обласний навчально-курсовий комбінат» УДП «Укрінтеравтосервіс» філія «Одеський державний обласний навчально-курсовий комбінат» Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів «Укрінтеравтосервіс» є відокремленим структурним підрозділом УДП «Укрінтеравтосервіс», який здійснює діяльність у сфері професійно-технічної освіти, відповідно до Закону України «Про професійно-технічну освіту», створений на виконання наказу Міністерства інфраструктури України від 21 червня 2013 року № 423 «Про заходи щодо реорганізації державних підприємств», відповідно до якого УДП «Укрінтеравтосервіс», є правонаступником Одеського державного обласного навчально-курсового комбінату згідно наказу УДП «Укрінтеравтосервіс», від 07 серпня 2013 року № 254. Філія не є юридичною особою, виступає у взаємовідносинах із іншими юридичними та фізичними особами, в тому числі державними органами від імені підприємства, відповідно до наданих доручень та довіреностей, в межах, визначених підприємством та дозволених чинним законодавством.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч. 3 цієї статті, суд, зокрема, вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Отже, якщо з матеріалів справи вбачається, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший, суд з урахуванням вищенаведеного повинен вчинити дії, які від нього вимагає положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Проте, в порушення вимог статей 10, 33, 130 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а саме: про необхідність заміни первісного відповідача належним відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції всупереч вимогам статей 212 - 214 ЦПК України не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належним чином не визначив суб'єктний склад сторін спору, а тому дійшов передчасного висновку у справі. Апеляційний суд порушуючи вимоги статей 303, 315 ЦПК України на викладене також уваги не звернув і залишив вказане рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, та з урахуванням того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, то оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення місцевого суду згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська