Справа №583/3033/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/149/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області про визнання недійсною та скасування заяви про відмову від спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, тлумачення заповіту та визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до Охтирського міськрайонного суду Сумської області з даним позовом, в якому просили визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, померлої 29 вересня 2014 року по 1/30 частини за кожним житлового будинку загальною площею 90,6 кв.м. разом з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою, вул. Петровського, буд. 55 с. Чернеччина Охтирського району Сумської області.

Будучи незгодною з первісним позовом, ОСОБА_4 в листопаді 2015 року звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому, остаточно уточнивши свої позовні вимоги ( а.с. 178-182 ), просила : визнати недійсною та скасувати заяву ОСОБА_8, посвідчену секретарем Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області від 13 січня 2014 року, зареєстровану в реєстрі №04 про відмову від спадщини; скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом видане Охтирською районною державною нотаріальною конторою на імя ОСОБА_7 від 18 лютого 2014 року, зареєстроване в реєстрі за №185; здійснити тлумачення заповіту ОСОБА_8, посвідченого 26 вересня 2014 року, приватним нотаріусом Охтирського міськрайонного нотаріального округу ОСОБА_9, в реєстрі зареєстрований за №2246, а саме розтлумачити, що він складений відносно усієї частки ОСОБА_8 у праві власності на житловий будинок та у праві власності на земельну ділянку, що розташовані за вказаною адресою; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину спірного домоволодіння та земельної ділянки, які розташовані за вказаною адресою.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задоволено частково, визнано за ними право власності по 1/40 частини житлового будинку буд. 55 по вул. Петровського в с. Чернеччина Охтирського району Сумської області, загальною площею 90,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, в прядку спадкування за законом після померлої 29 вересня 2014 року ОСОБА_8 В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково, визнано за нею право власності на 3/20 частини вищевказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_8 В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення зустрічних позовних вимог.

При цьому вказує, судом при ухвалення оскаржуваного рішення не взято до уваги, що між сторонами виник спір щодо буквального тлумачення частини заповіту, ОСОБА_8 складала заповіт з метою розпорядитися усім своїм майном, в тому числі спірним домоволодінням, а не 1/2 його частиною, однак помилилася щодо її частки у праві власності на нього. Зазначає, що зі змістом заяви про відмову від спадщини ОСОБА_8 ознайомлена не була та підписала її не читаючи, тому допустила помилку стосовно обставин, що мають істотне значення для справи, а саме від якого саме спадкового майна після смерті сина ОСОБА_10 вона відмовляється.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13 серпня 2013 року помер батько ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - ОСОБА_10 ( а.с. 85 ), заповіту за життя складено не було. Після його смерті була заведена спадкова справа №14/2014 рік.

На час відкриття спадщини ОСОБА_10 проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним були зареєстровані : дружина ОСОБА_7, син ОСОБА_6 та мати ОСОБА_8

ОСОБА_6 відмовився від належної йому долі спадкового майна за законом, яке залишилось після смерті ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7, подавши 28 січня 2014 року відповідну заяву, яка була посвідчена секретарем Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області.

Окрім того, ОСОБА_8 подала до Охтирської районної державної нотаріальної контори заяву, згідно якої вона відмовляється від належної їй долі спадкового майна за законом, та від обовязкової частки в спадковому майні, яке залишилось після смерті ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7

18 лютого 2014 року державний нотаріусом Охтирської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_11 видано ОСОБА_7Ф свідоцтво про право на спадщину за законом на вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в Територіальному відокремленому безбалансовому відділенні Сумського обласного управління ПАТ « Державний ощадний банк України » № 10018/058 в розмірі 11 917 грн. 62 коп.

29 вересня 2014 року померла ОСОБА_8 ( а.с. 84 ).

Приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_9 26 вересня 2014 року був посвідчений заповіт ( а.с. 88 ), за яким ОСОБА_8 належні їй 1/2 частку у праві власності на будинок та на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку, що розташовані за адресою: с. Чернеччина, вул. Петровського, буд. 55, Охтирського району, Сумської області, а також земельні ділянки загальною площею 1,7638 га, що розташовані на території Чернечченської сільської ради заповіла ОСОБА_4

В установлений законом строк, до Охтирської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_8 звернулися її онуки - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_7 ( а.с. 80-82 ). В свою чергу ОСОБА_4 09 лютого 2015 року подала до приватного нотаріуса Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_12 заяву про прийняття спадщини за заповітом ( а.с. 83 ).

Постановами приватного нотаріусу Охтирського районного нотаріального округу ОСОБА_12 від 23 вересня 2015 року та 01 жовтня 2015 року відмовлено ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку 55 по вул. Петровського, с. Чернеччина Охтирського району, Сумської області в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на нього ( а.с. 54, 100 ).

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06 квітня 2015 року, вищевказаний житловий будинок визнаний спільним майном членів колгоспного двору ОСОБА_8, яка померла 29.09.2015 року, ОСОБА_10, який помер 13.08.2013 року, ОСОБА_7Ф, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ( а.с. 98-99 ).

Окрім того, рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 17 липня 2015 року, визнано за ОСОБА_7 право власності в порядку спадкування за законом після померлого 13.08.2013 року чоловіка ОСОБА_10 на 1/5 частину житлового спірного домоволодіння ( а.с. 10 ).

Вказані судові рішення набрали законної сили.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1-2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відмовляючи з задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 частині визнання недійсним та скасування заяви ОСОБА_8 про відмову в прийняття спадщини, скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.02.2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_8 відмовилась від прийняття спадщини на користь ОСОБА_7 під впливом помилки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Статтями 1268-1270 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Заяви, як про відкликання заяви про прийняття спадщини, так і про відмову від права на спадщину є односторонніми право чинами та можуть бути визнані недійсними в порядку цивільного судочинства, на загальних підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як розяснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » №9 від 06 листопада 2009 року, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Статтями 10-11, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З показань секретаря Чернечченської сільської ради ОСОБА_13, допитаної в місцевому суді в якості свідка вбачається, що до сільської ради вернулась ОСОБА_8, яка бажала відмовитись від частки у спадщині, що залишилась після смерті сина ОСОБА_10 на користь невістки ОСОБА_7 Бланк відповідної заяви був виготовлений нею та прочитаний в голос. Крім того, розяснено строки та порядок відкликання даної відмови, після чого заява була підписана ОСОБА_8 Підстав недовіряти даним показам в суду немає.

Натомість судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 так як вони особисто не були присутні при складанні вказаної заяви. Крім того, ОСОБА_14 є донькою ОСОБА_4 тому є зацікавленою в результаті розгляду даної справи.

Слід зазначити також, що ОСОБА_8 в установлений законом час, відмова від прийняття спадщини відкликана не була та за життя нею не оскаржувалась. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, що відмова від спадщини стосувалась лише автомобіля та грошових коштів, ОСОБА_4 суду надано не було.

Виготовлення бланку заяви про відмову від прийняття спадщини секретарем сільської ради, на прохання ОСОБА_8, також не є підставою для визнання відмови недійсною.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності підстав для визнання відмови від спадщини недійсною та скасування свідоцтва про прийняття спадщини за законом

Відповідно до ст. 1256 ЦК спадкоємці вправі здійснити тлумачення заповіту з дотриманням правил тлумачення правочинів, установлених ст. 213 ЦК.

За відсутності згоди між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК.

Виходячи з аналізу положень ст.ст. 213, 1256 ЦК, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст.

При цьому, ч. 2 ст. 213 ЦК не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення в тексті самого правочину.

Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК).

При складанні ОСОБА_8 заповіту, їй належала 1/5 частина спірного домоволодіння та зі змісту заповіту чітко вбачається воля заповідача щодо передачі в порядку спадкування ОСОБА_4 лише належну їй 1/2 частину у праві власності на нього. Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстави для тлумачення заповіту, за яким слід уважати, що заповіт складений відносно усієї частки спадкового будинку.

Таким чином, суд першої інстанції належно оцінив письмові докази, надав правильну оцінку показам свідків та ухвалив рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин справи.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 09 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді