Справа № 404/8208/15-ц
Номер провадження 6/404/11/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

при секретарі- Домарецькому Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування рішення третейського суду від 13.06.2006 року-,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 18 листопада 2015 року звернулась до суду із заявою про скасування рішення третейського суду для вирішення конкретного спору про визнання дійсним договору дарування та визнання права власності від 13.06.2006 року за підписом третейського судді Телевної Л.І., згідно з яким суд вирішив: визнати дійсним договір дарування на 1 / 75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27, укладеного 04 лютого 1984 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнати за ОСОБА_3 права власності на 1 / 75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27; право власності ОСОБА_3 на 1/75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27, виникає з моменту державної реєстрації .

Разом з цим, також клопотала поновити їй процесуальні строки для звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду для вирішення конкретного спору про визнання дійсним договору дарування та визнання права власності від 13.06.2006 року за підписом третейського судді Телевної Л.І.

Вважає, що вказане рішення третейського суду від 13.06.2006 року не відповідає вимогам закону і має бути скасоване , оскільки справа, в якій прийнято рішення, не підвідомча третейському суду відповідно до закону та склад третейського суду , яким прийнято рішення не відповідав вимогам закону; третейський суд вирішив питання про права і обов»язки осіб, які не брали участь у справі . Предметом договору дарування від 04.02.1984 року було нерухоме майно, такий договір підлягав не лише нотаріальному посвідченню, але і державній реєстрації. Проте, Договір дарування від 04.02.1984 року був не лише непосвідчений нотаріально та не зареєстрований у встановленому порядку, але й не був складений в письмовій формі взагалі, у звязку з чим не існувало передумов для передачі неіснуючого спору на вирішення третейського суду через відсутність підстав для укладання такої третейської угоди. Її батько, ОСОБА_4 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності не тільки на укладання третейської угоди, але й визнання укладеним договору дарування частини нерухомого майна ОСОБА_7 після її смерті.

В оскаржуваному рішенні третейський суд зазначив, що договір дарування було укладено між матірю та сином 04 лютого 1984 року в усній формі, але не навів наявності доказів спроби укладення такого договору позивачем (зокрема, звернення до нотаріуса щодо нотаріального посвідчення договору незадовго до смерті дарувальника або наявності письмового акту прийому-передачі частки майна , тощо) виходивши лише з пояснень сторін, що є порушенням вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.09.2005 року у справі № 2-3627/05 було встановлено факт прийняття її батьком та дядьком спадкового майна, яке складається з 4/75 частини домоволодіння № 27 по пров. Великовисківському в м. Кіровограді . Зазначене рішення спростовує можливість передачі ОСОБА_7 свого майна ОСОБА_3, а, отже, спростовує і факт укладення договору дарування між ними (в порядку ст. 243 ЦК УРСР). Крім того, суд не дотримався вимог ст.46 ЗУ «Про третейські суди» в частині вимог до рішення третейського суду та віднісся формально до вимог закону, не зазначивши ні адреси місцезнаходження суду, ні відомостей щодо третейської угоди (форми, дати тощо), не застосував належних норм матеріального права, що є неприпустимим.

Заявник та її представник в судовому засіданні заяву просили задовольнити , посилаючись на викладені обставини. Заінтересована особа, яка залучена до участі в розгляді заяви - ОСОБА_5 ( а.с. 49), його представник в суді підтримала заяву ОСОБА_1, просила задовольнити.

Заінтересована особа- Балакан В.Г. , зокрема його представник в суді щодо задоволення заяви заперечував, зазначив, що відсутні підстави для скасування рішення третейського суду з огляду на те, що рішення третейського суду є правомірним , крім того просить суд відмовити в задоволенні заяви, оскільки заявником були пропущені строки для звернення до суду, а окрім того, вона ще й не має права на таке звернення .

Заінтересовані особи , які були учасниками третейського розгляду - ОСОБА_3 , помер 11.12.2014 року та ОСОБА_4, помер 29.03.2008 року.

Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, ознайомившись із оригіналом рішення третейського суду, яке знаходиться в інвентарній справі , з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні гарантується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Конституцією України, зокрема ст. 64 гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 червня 2006 року третейським судом для вирішення конкретного спору (суддя Телевна Л.І.) було ухвалене рішення за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності . Третейський суд визнав дійсним договір дарування на 1 / 75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27, укладеного 04 лютого 1984 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнав за ОСОБА_3 право власності на 1 / 75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27; право власності ОСОБА_3 на 1/75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27, виникає з моменту державної реєстрації ( а.с. 5-6).

29 березня 2008 року помер ОСОБА_4.

11 грудня 2014 року помер ОСОБА_3.

ОСОБА_6 , яка змінила прізвище в зв»язку з одруженням , з ОСОБА_3 на Дзиґа, є донькою ОСОБА_4 ( а.с . 7 , на звороті).

ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3.

За життя ОСОБА_4 належало 3/5 частини житлового будинку №27 по провулку Великовисківському, у м. Кіровограді .

15.06.2011 року , ОСОБА_1, було отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 47/75 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в м. Кіровограді по провулку Вели ковисківському, № 27 (спадкова справа № 1148/2008, зареєстровано в реєстрі за № 1 -948).

При цьому, у вересні 2015 року ОСОБА_1 отримала позовну заяву ОСОБА_2 до неї про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом .

ОСОБА_6 у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4, а тому є його спадкоємицею , а відтак суд вважає безпідставним твердження представника ОСОБА_2 про те, що заявниця не правильно визначила свій статус , зазначаючи себе особою, яка не брала участь у справі , і що третейський суд вирішив питання про її права та обов»язки.

За змістом ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Отже, ОСОБА_6 має право на звернення до суду із заявою про скасування рішення третейського суду, оскільки цим рішенням порушуються її права як спадкоємиці.

Підстави для скасування рішення третейського суду наведені у ст.51 Закону України «Про третейські суди» (в редакції яка була чинна на час ухвалення рішення третейським судом, далі - Закон у відповідних відмінках) та розділом VІІ-1 ЦПК України«Провадження у справах про оскарження рішень третейських судів та про видачу виконавчих листів на примусове виконання рішень третейських судів».

Відповідно до п.1 ч.2 ст.51 Закону рішення третейського суду може бути оскаржене та скасоване, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

У ст. 6 Закону зазначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України.

Якщо згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується «судом», «у судовому порядку», «на підставі рішення суду» тощо, слід вважати, що йдеться про державні суди.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 4, 5 ЦК УРСР (в редакції яка діяла на момент укладання договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_7Д.) цивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки. Відповідно до цього цивільні права і обов'язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання цивільно-правових наслідків.

Згідно з п. 2, 3 ч. 1 ст. 44, ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу PCP і Української PCP; інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 243, ч. 1, 3 ст. 244 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу відповідно до якої Договір дарування (купівлі-продажу) жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений , якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Разом з цим, згідно ст. 717 ЦК України ( в редак.2004 року) , за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним ( ст. 719 цього ж кодексу).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним (ч.3 ст.334 ЦК України).

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним ( ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Отже, договір дарування нерухомого майна вважається таким, що відповідає вимогам закону, якщо він укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та проведена його державна реєстрація.

Визнаючи дійсним договір дарування 1 /75 частини нерухомого майна- житлового будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться по пров. Великовисківському, 27 у м. Кіровогарді та право власності ОСОБА_3 на це майно, третейський суд не звернув увагу, що до його компетенції не належить розгляд спорів про визнання права власності на нерухоме майно, оскільки це питання відноситься до вирішення виключно судами загальної юрисдикції.

Відповідно до Закону України «Про третейські суди», третейський суд - це недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та (або) юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності і не є здійсненням правосуддя.

Суд вважає, що рішення третейського суду є незаконним, поставлене з грубими порушеннями вимог Закону України « Про третейські суди», оскільки третейський суд вийшов за межі наданих йому повноважень та вирішив спір за відсутності у нього компетенції для розгляду справи. Як убачається з ч. 4 ст. 389-4 ЦПК України суд не обмежений доводами заяви про скасування рішення третейського суду, якщо під час розгляду справи буде встановлено підстави для скасування рішення третейського суду, визначені статтею 389-5 цього кодексу.

Суд не здійснює оцінки законності й обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише з'ясовує наявність чи відсутність підстав для його скасування, передбачених ч. 3 ст. 51 Закону України « Про третейські суди» та ст. 389-5 ЦПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» заяву про скасування рішення третейського суду може бути подано до компетентного суду протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участь у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

ЦПК України не містить вичерпного переліку поважності причин пропуску строку на оскарження. Вони оцінюються у кожній конкретній справі, виходячи із фактичних обставин. При цьому, мають враховуватись положення ст. 129 Конституції України та ст. ст. 17, 389-1 ЦПК України про право особи на оскарження рішення третейського суду.

Викладені в заяві ОСОБА_1причини пропуску строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду підтверджуються матеріалами справи, тому суд також приходить до висновку про поновлення останній строку для звернення до суду із заявою про скасування, незаконного на думку суду, рішення третейського суду .

Судові витрати суд вважає необхідним віднести на заявника.

Керуючись ст.ст. 4- 11,15,16 ЦК України, Законом України « Про третейські суди», ст.ст. 3, 88, 207, 210, 293, 389-1 - 389-6 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити. Визнати поважною причину пропуску та поновити строки для звернення до суду.

Рішення третейського суду для вирішення конкретного спору від 13 червня 2006 року ( третейський суддя Телевна Л.І. ), який утворили учасники третейського розгляду позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 за третейською угодою у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності, а саме: щодо визнання дійсним договору дарування на 1 / 75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27, укладеного 04 лютого 1984 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3; визнання за ОСОБА_3 права власності на 1 / 75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27; право власності ОСОБА_3 на 1/75 частину жилого будинку з відповідними надвірними спорудами, що знаходиться в місті Кіровограді по провулку Великовисківському, під №27, виникає з моменту державної реєстрації - скасувати повністю.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається до апеляційного суду Кіровоградської області протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда О. В. Бершадська