АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22 ц/791/296/16 Доповідач Фурман Т.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Фурман Т.Г.

суддів: Пузанової Л.В.

ОСОБА_1

секретар Гуров Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Таврійський» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26 березня 2015 року його було поновлено на роботі в комунальному підприємстві «Таврійський» та стягнуто на його користь 9176,31 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.12.2014 року по 26.03.2015 року (без відрахування податків та інших обовязкових платежів) та 1000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на те, що рішення суду набрало законної сили 06 квітня 2015 року, а фактично підприємство з ним розрахувалось 27 травня 2015 року, позивач просив суд стягнути з комунального підприємства «Таврійський» на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні в розмірі 2072 грн., а також суми індексації, які не проведені відповідачем при виплаті йому з порушенням строку заробітної плати за період з грудня 2014 року до березня 2015 року, враховуючи дати виплат на загальну суму 6291 грн. та заподіяну внаслідок тривалої невиплати заробітної плати, та сум за судовим рішенням, моральну шкоду в розмірі 4000 грн.., що виразилася у фізичному болю та моральних стражданнях з приводу наявності боргу, його стан здоров'я погіршився.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 03 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2013 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до КП «Таврійський» електрозварювальником 6 розряду, а 05.03.2014 року його було переведено слюсарем-сантехником 5 розряду.

Наказом № 20-п від 08.12.2014 року його було звільнено з роботи за власним бажанням, про що внесений запис до трудової книжки /а.с.22/.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26 березня 2015 року ОСОБА_2 поновлено на роботі в КП «Таврійський» слюсарем-сантехником 5 розряду.

Стягнуто з КП «Таврійський» на його користь 9176,31 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2014 року по 26.03.2015 року (без відрахування податків та інших обовязкових платежів) та 1000 гривень у відшкодування моральної шкоди. Рішення в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 1874, 86 грн. звернуто до негайного виконання /а.с.23/.

На виконання зазначеного вище судового рішення наказом № 13-к від 03.04.2015 року ОСОБА_2 поновлено на роботі /а.с.22/.

На підставі виконавчого листа № 668/17740/14 виданого 27.04.2015 року Суворовським районним судом м. Херсона про стягнення з КП „Таврійський на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 10176,31 грн. було відкрите виконавче провадження, боржнику наданий строк до 27.05.2015 року для добровільного виконання судового рішення /а.с.27,28/.

Судове рішення в частині виплати середнього заробітку в розмірі 9176.31 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000 грн., виконане відповідачем в повному обсязі 27.05.2015 року: 03.04.2015 р. виплачено 1874.80 грн. (сума, що підлягала негайному виконанню), інші суми частками: 10.04.2015 р. 553,67 грн., 24.04.2015 р. - 500 грн., 30.04.2015 року - 500 грн., 06.05.2015 року - 1000 грн., 07.05.2015 року - 1000 грн., 12.05.2015 р. - 1000 грн., 14.05.2015 р. - 1000 грн., і остаточний розрахунок за судовим рішення проведено 27.05.2015 року - 2747,78 грн., у звязку з чим державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження від 05.06.2015 року /а.с. 29, 33/.

За час поновлення на роботі ОСОБА_2 з 03.04.2015 р. по 11.04.2015 р. знаходився у плановій відпустці (наказ № 11-к від 03.04.2015р.), оплата щорічної відпустки здійснена 10.04.2015 р., що підтверджено розрахунковим листом за квітень 2015 року (а.с. 40).

З 14.04.2015р. по 27.04.2015 р. ОСОБА_2 перебував у відпустці без збереження заробітної плати (наказ № 4-к від 03.04.2015р.), а 27.04.2015р. він був звільнений відповідно до наказу № 14-к від 27.04.2015р. ст. 36 п.1 КЗпП України за згодою сторін (а.с. 22,30).

Таким чином, на час звільнення 27.04.2015 р. КП "Таврійський" повністю розрахувалось з ОСОБА_2 і заборгованості з заробітної плати не було, нарахована йому заробітна плата (за час планової відпустки) виплачена 10.04.2015р.

Оскільки ОСОБА_2 ще до звільнення отримав всі суми, що належали йому від підприємства, факт проведення з ним остаточного розрахунку встановлений і позивачем належними та допустимим доказами не спростований, та зважаючи на те, що присуджені за рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26.03.2015 р. середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода не є заробітною платою або мінімальною державною гарантією в розумінні КЗпП України, Закону України "Про оплату праці", яка повинна бути виплачена при звільненні, та враховуючи що зазначені суми виплачені позивачу в межах строку наданого державними виконавцем для добровільного виконання судового рішення, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі ст.ст 116, 117 КЗпП України, в тому числі і у зв'язку з невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, стягнутої за рішенням суду, до дня остаточної виплати зазначених сум.

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1999 р. № 1282-ХП. передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії: стипендії: оплата праці (грошове забезпечення): суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування: суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Постановою Кабінет) Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р. затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначено правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

До об'єктів, які підлягають індексації згідно абзацу третього п.3 (в редакції Постанови КМ № 36 від 29.01.2014року, що діяла на момент звільнення та розрахунку за судовим рішенням) вищевказаної Постанови не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Відшкодування моральної шкоди також не віднесена до об'єктів індексації.

Оскільки проведення індексації сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди стягнутих за рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26.03.2015р. не передбачено чинним законодавством, колегія суддів вважає, що суд правильно відмовив позивачу у задоволенні цих вимог.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32,56,62,152 Основного Закону України.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята).

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у ст.237-1 КЗпП відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено.

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором.

У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої етапі 16).

Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, мас право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Позивач просить відшкодувати моральну шкоду, яка заподіяна йому несвоєчасним з ним розрахунком при звільненні.

Оскільки судом встановлено, що при звільненні з ОСОБА_2 КП "Таврійський" розрахувався повністю, тобто відсутній факт порушення строків виплати сум, які відповідач повинний був сплати позивачеві при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що моральна шкода позивачу відповідачем з цього приводу не заподіяна.

Висновки суду підтверджені належними, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку відповідно до ЦПК України та відповідають нормам матеріального і процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г. Фурман

Судді: Л.В. Пузанова

ОСОБА_1