Номер провадження: 22-ц/785/1224/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

При секретарі Томашевська К.В.

Розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одесі апеляційну

скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «ВТБ Банк»

-про визнання недійсними положень кредитного договору ,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовними вимогами посилаючись на те, що 17 липня 2013 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» укладений кредитний договір №RB. Зазначає, що умови кредитного договору, за яким він повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом ще й щомісячну комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 1,39% від початкової суми кредиту є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема Закону України « Про захист прав споживачів», у звязку з чим просив суд визнати недійсними п. 4.2 кредитного договору № R4B, укладеного 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 та п. 6.3 кредитного договору № R4B, укладеного 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними п. 4.2 кредитного договору № R4B, укладеного 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 та п. 6.3 кредитного договору № R4B, укладеного 17 липня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5 в частині надання згоди позичальником сплачувати комісійну винагороду.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухваленням нового, про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на порушення судом вимог ст.215,203 ЦК України та на Закон України «Про банки та банківську діяльність» про те, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїм операціях. Одночасно посилаються на те, що умовами позивач був ознайомлений з умовами договору, надав згоду, а тому зазначена послуга не суперечить чинному законодавству і є характерною для відносин банківського кредиту.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення, вислухавши пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні проводитися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

За правилами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лив формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з того, що умова кредитного договору щодо сплати щомісячної винагороди за управлінням кредитом у розмірі 1,39% від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору та у відповідноств до вимог ст.ст.215,203 ЦК України не відповідають вимогам ст.18 Закону України « Про захист прав споживачів».

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 17 липня 2013 року між ним та ПАТ «ВТБ Банк» укладений кредитний договір №RB відповідно до умов якого банк надав кредит позичальнику в розмірі 197 000,00 грн на строк по 17.07.2018 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20%.

Відповідно до п.4.2. кредитного договору передбачено, що позичальник повинен сплачувати щомісячно відповідно до графіку погашення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управлінням кредитом у розмірі 1,39% від початкової суми кредиту.

Пунктом 6.3 кредитного договору встановлено, що позичальник підписанням цього договору надає банку такі запевнення та гарантії: погодився із діючими умовами банківських та супутніх послуг, які сплачуються позичальником відповідно до графіку, згідно з додатком, який є невідємною частиною цього договору та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 17 липня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті і, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Доводи апеляційної інстанції на те, що управління кредитом є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не приймається до уваги так як встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, а тому не ґрунтується на нормах матеріального права.

Посилання на Закон України «Про банки та банківську діяльність» про те, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїм операціях та на те, що позивач був ознайомлений з умовами договору не спростовує висновок районного суду щодо порушення принципу добросовісності, так як такі умови порушують право позивача, як споживача та спрямований на погіршення становища останнього.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права .

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищезазначеного, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.218, 308, 315, 317 319 ЦПК України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена на протязі 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді А.П.Заїкін

ОСОБА_4