Справа № 300/858/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і Панька В.Ф.,

при секретарі: Кухта М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Воловецького районного суду від 22 грудня 2015 р. за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Воловецького нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_3, про визнання договору дарування квартири недійсним, -

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 (дарувальник) і ОСОБА_2 (обдарована).

На обґрунтування зазначав, що при складанні договору дарування вказаної квартири від 22.05.2015 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заперечили наявність обставин (арешт майна та судові спори щодо квартири), які могли перешкодити вчиненню правочину, чим порушили ст. 229 ч.1 ЦК України, згідно з якою такий правочин є нікчемним і визнається недійсним.

Рішенням Воловецького районного суду від 22.12.15 р. позов задоволено: визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22.05.2015 р. між ОСОБА_5 із однієї сторони та ОСОБА_6 із іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Воловецького нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_3. Вирішено питання судових витрат (а.с.85-86).

Відповідач ОСОБА_2 просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Указує на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими (а.с.92-94).

Третя особа - приватний нотаріус ОСОБА_3, просить також скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові. Доводить про порушення судом норм матеріального та процесуального права. Указує на відсутність заборони та арешту щодо спірної квартири (а.с.107).

У письмових запереченнях і в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 не визнав скарг як безпідставних і просить залишити рішення суду без змін.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення - скасуванню із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні оспореного договору дарувальник (ОСОБА_5.) приховала обставину, яка мала істотне значення, а саме: щодо квартири існують судові спори.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Установлено, що 18.02.2011 р. ОСОБА_5 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с.7), а 02.03.2011 р. продала йому цю квартиру.

Однак, чинним рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 18.09.2012 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2011 р. резолютивну частину рішення Воловецького районного суду від 10.08.2012 р., яким позов задоволено, доповнено допуском двосторонньої реституції: відновлено за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 зі стягненням із неї на користь ОСОБА_4 вартості цієї квартири в сумі 38716 грн. (а.с.4).

24.10.2012 р. було видано виконавчий лист (а.с.5).

Згідно з листом відділу ДВС Воловецького районного управління юстиції від 09.10.2015 р. державним виконавцем 09.11.2012 р. було винесено постанову про арешт майна боржника (ОСОБА_5.) та оголошення заборони на його відчуження; 14.09.2015 р. виконавче провадження закінчено в зв'язку зі смертю боржника (ОСОБА_5.). Із квітня 2013 р. по вересень 2015 р. було стягнуто з останньої і перераховано на користь ОСОБА_4 6111.45 грн. (а.с.6).

22.05.2015 р. ОСОБА_5 подарувала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28).

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_5 померла (а.с.9).

Відповідно до п.п.8, 9 договору дарування квартири дарувальник (ОСОБА_5.) ствердила, що на момент укладення цього договору, зокрема, від обдаровуваної не приховано обставин, які мають істотне значення, щодо квартири відсутні судові спори, обтяжень, а також будь яких прав у третіх осіб щодо квартири немає, квартира, що відчужується, під забороною (арештом), в іпотеці (заставі), податкові заставі не перебуває, іншими речовими правами не обтяжена.

Відсутність щодо квартири судових спорів підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.10.2012 р. у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, якою ОСОБА_5 було відмовлено у відкритті касаційного провадження. Даних про наявність судових спорів щодо квартири немає (доказів про це позивач не подав і в позовній заяві конкретно не зазначив).

Висновок суду першої інстанції про існування щодо квартири судових спорів із посиланням на показання свідка ОСОБА_7 (державного виконавця) без конкретизації судового спору та відсутності письмових доказів про наявність такого є цілковитим припущенням.

Твердження суду про те, що при укладенні договору дарувальник ОСОБА_5 приховала обставину, яка мала істотне значення (існування щодо квартири судових спорів), правового стосунку до позивача не має, оскільки згідно з п.8 указаного договору дарування приховання обставин, які мають істотне значення, стосується безпосередньо обдаровуваної (відповідача ОСОБА_2) та не пов'язане з наявністю або відсутністю щодо квартири судових спорів.

Той факт, що відчужувана квартира під забороною (арештом), в іпотеці (заставі), податкові заставі не перебуває, іншими речовими правами не обтяжена підтверджується витягами за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 97189950 і № 97189952, витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів № 97190110, а також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 37882712 та щодо суб'єкта № 37882798 (а.с.30-34).

Доказів у спростування указаних обставин позивач не подав і таких зі справи не вбачається.

За таких обставин висновок суду першої інстанції і доводи позивача є безпідставними.

Згідно з положеннями ст. 229 ч.1 ЦК України, на яку як на правову підставу своїх вимог посилається позивач, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до ст. 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення (Судові прецеденти, Постанова, Верховний Суд|Судова палата у цивільних справах Верховного Суду, від 21.10.2015, № 6-202цс15, Верховний Суд України. Судова палата у цивільних справах).

У зв'язку з цим наведені позивачем обставини про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 заперечили наявність обставин (арешт майна та судові спори щодо квартири, які могли перешкодити вчиненню правочину, чим порушили ст. 229 ч.1 ЦК України) не охоплюються складом указаної норми закону та в жодному разі не можуть слугувати фактичною підставою для визнання оспореного правочину (договору дарування) недійсним на підставі ст. 229 ч.1 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_6 у порушення ст. 203 п.3 ЦК України змусила ОСОБА_5 вчинити нікчемний правочин (скласти договір дарування) виходять за рамки спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_6 не залучена до участі в справі, та через свою бездоказовість є припущеннями.

Інших доводів для визнання договору дарування недійсним позивач не навів.

Окрім того, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (постанова Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Між тим, позивач не обґрунтував, яким чином і які його права та/або законні інтереси порушені укладенням договору дарування між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (в особі представника ОСОБА_6.) квартири, що йому не належала та не належить.

Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України, ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що оскаржене рішення підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване із ухваленням нового про відмову в позові за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 229 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 33, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, п.4, ч.2, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

2. Рішення Воловецького районного суду від 22 грудня 2015 р. скасувати.

3. У позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Воловецького нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_3, про визнання договору дарування квартири недійсним відмовити.

4. Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: