Номер провадження: 22-ц/785/1730/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з незаконного володіння, визнання довіреності недійсною та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадщину, треті особи, які беруть участь у справі: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу - Юрченко Ірини Петрівна та Комісарова Світлана Олександрівна, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2012р. ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 та після уточнення своїх вимог просив: визнати недійсною довіреність, що була видана ОСОБА_37 на їм'я ОСОБА_9 й посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. 11.01.2005р. за реєстровим №32; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 07.12.2006р, укладений між ОСОБА_37 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 07.12.2006р. за реєстровим №6221; скасувати реєстрацію в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації об'єктів нерухомості» договору купівлі-продажу від 07.12.2006р., укладеного між ОСОБА_37 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. 07.12.2006р. за реєстровим №6221; витребувати майно у вигляді квартири загальною площею 220,9 кв.м., житловою площею 101,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 із незаконного володіння ОСОБА_4, (т.1 а/с. 172-177).

В обґрунтування позову посилався на те, що його мати ОСОБА_37, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя: 11.01.2005р. видала ОСОБА_9 нотаріальну посвідчену довіреність, якою уповноважила останнього керувати та розпоряджатися усім її майном; 07.12.2006р. ОСОБА_9 на підставі цієї довіреності, від імені матері продав ОСОБА_4 належну його матері п'ятикімнатну АДРЕСА_1.

Про наявність довіреності та договору купівлі - продажу йому стало відомо після смерті матері, коли він вирішив оформити спадщину.

Вважає, що приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. під час вчинення нотаріальної дії (посвідчення довіреності), у порушення ст. 43 Закону України «Про нотаріат» та п.13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції станом на 24.05.2004р., не встановила особу ОСОБА_37., яка нібито особисто звернулася за вчиненням нотаріальної дії і написала довіреність, оскільки нотаріусом особу його матері було встановлено на підставі недійсного паспорту у якому була відсутня фотокартка при досягнення нею 45 років, що в довіреності не зазначено, з яких причин ця нотаріальна дія була вчинена поза місцям роботи нотаріуса та що мати видала зазначену довіреність під час коли вона хворіла і знаходилась під дією лікарських засобів, що було наслідком декількох інсультів та хірургічної операції на головному мозку, тому не могла в цей час усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_2 з підстав, передбачених ч.ч.1, 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України просив про задоволення його вимог.

ОСОБА_4 позов не визнала та у вересні 2012р. звернулася до суду із зустрічним позовом про усунення позивача від права на спадкування.

Зазначала, що позивач власноручно засвідчив дієздатність своєї матері власним підписом на генеральній довіреності від 07.02.2008р., яка видана її покійному батьку з правом вчинення від імені спадкодавця всіх дій, що створюють правові наслідки. На її думку, ОСОБА_2., посилаючись у позовах на те, що спадкодавець нібито не усвідомлювала характер власних дій, яким не могла керувати внаслідок важкого серцево - судинного захворювання, тим самим визнає факт важкої хвороби покійної матері, її потрібність у догляді та лікуванні, тому на підставі ч.5 ст. 1224 ЦК України він підлягає усуненню від права на спадкування за законом, оскільки ухилявся від наданні матері допомоги, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані.

Рішенням суду від 19.12.2012р. у задоволенні первісного позову відмовлено, а зустрічний - задоволено. ОСОБА_2 усунуто від права на спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_37.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову відмовити, та задовольнити первісний позов, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права й неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 та ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вже було зазначене вище ОСОБА_2 з підстав, передбачених ч.ч.1, 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України просив про задоволення його вимог, а саме у зв'язку з тим, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, та що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та що під час вчинення зазначених правочинів ОСОБА_37 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Але у порушення закону ці обставини, якими позивач ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги, судом не з'ясовивалося та не досліджувалося.

Матеріалами справи встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.04.2002р. ОСОБА_37 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1. Ця квартира була придбана за 108 000 грн., (т.1, а/с.20).

11.01.2005р. ОСОБА_37 видала ОСОБА_9 довіреність, якою уповноважила останнього керувати та розпоряджатися всім її майном, з чого б воно складалося та де б воно не знаходилося, в тому числі купувати, продавати та обмінювати тощо. Довіреність видана строком на 3 роки та дійсна до 11.01.2008р. Ця довіреність була підписана ОСОБА_37 та посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. в Одеській Десятій міській криничній лікарні. Особу довірителя встановлено, цивільну дієздатність перевірено, (т.1, а/с. 19, 65).

07.12.2006р. ОСОБА_37, від імені якої діє ОСОБА_9 на підставі довіреності від 11.01.2005р. передав, а ОСОБА_4 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири було здійснено за ціною 300 000 грн., що еквівалентно 59 406 доларів США, які представник продавця отримав повністю від покупця до підписання цього договору, та своїм підписом підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку, (т.1, а/с.17, 26).

07.02.2008р. ОСОБА_37 видала ОСОБА_9 довіреність, якою уповноважила останнього вчиняти дії щодо належного їй майна. У довіреності зазначено, що у зв'язку із паралічем рук ОСОБА_37. на її прохання і в її присутності довіреність підписана ОСОБА_2 Особу довірителя встановлено, дієздатність ії перевірено, (т.1, а/с. 93).

В матеріалах справи також міститься заповіт від 07.02.2008р. згідно з яким ОСОБА_37 у зв'язку із паралічем її рук, у присутності свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20 та нотаріуса, текст якого підписано ОСОБА_2, на випадок своєї смерті заповіла земельну ділянку ОСОБА_9 з яким проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Особу довірителя встановлено, дієздатність ії перевірено, (т.1, а/с. 192).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови №9 від 6.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам необхідно врахувати, що згідно із ст. ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. ст. 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п.16 зазначеної постанови №9 Пленуму Верховного Суду України указано, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визнання наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справа про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішується з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК.

Відмовляючи у задоволені первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач засвідчив дієздатність своєї матері власним підписом на генеральній довіреності від 07.02.2008р., яка видана покійному батьку відповідачки - ОСОБА_9 з правом вчинення від ії імені всіх дій, що створюють правові наслідки, а в медичних документах відсутні свідчення про надання покійній психіатричної допомоги, також інша інформація про її психічний стан, можливість усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними, що може бути підставою для проведення судових психіатричних досліджень медичної документації відносно ОСОБА_37 та що сплив строк позовної давності, про застосування якого просила відповідачка.

Однак зазначений висновок судом зроблено на неповно з'ясованих обставинах справи, із порушенням норм матеріального й процесуального права.

Усупереч нормам ст.ст. 10, 212, 213, 214 ЦПК України, суд не встановив фактів, які підлягають встановлені у цьому спорі, та доказів, якими обґрунтовувалися вимоги, а на порушення вимог п.2 ст. 145 ЦПК України не врахував про обов'язкове призначення експертизи, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи, хоча про це представник ОСОБА_2 неодноразово заявляв клопотання.

При розгляді справи в апеляційному порядку було призначено та проведено: Одеським обласним медичним центром психічного здоров'я посмертну судову психіатричну експертизу за №47 від 31.01.2014р.; повторну судово-психіатричну експертизу №562 від 02.07.2014р., - Київським міським центромсудово-психіатричної експерти. Перша експертиза встановила, що ОСОБА_37 на час підписання нею довіреності від 11.01.2005р. виявляла ознаки органічного психічного розладу у вигляді стійкого виразного органічного психосиндрому з грубою моторною афазією, правосторонньою геміплегією, порушенням функції самообслуговування внаслідок гострого порушення мозкового кровообігу за геморагічним типом (08.11.2004р) у лівій гемісфері головного мозку з формуванням внутрішньо мозкової інсульт-гематоми у скронево-підкорковій області, а друга експертиза визнала, що на час підписання довіреності від 11.02.2005р. ОСОБА_37 страждала психічним захворюванням: «Органічне ураження головного мозку судинного ґенезу (гостре порушення мозкового кровообігу 09.11.2004р., гіпертонічна хвороба ІІІ ст., стан після оперативного втручання-видалення інсульт-гематоми) з грубою моторною афазією та психоорганічним синдромом» (МКХ-10 F07.9).

Обидві експертизи прийшли до висновку, що ОСОБА_37 за своїм психічним станом на момент підписання нею довіреності від 11.01.2005р. абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, (т.2, а/с. 144-155, 217-220).

Представник ОСОБА_4 - адвокат Монастирський Г.М., надав до суду консультативний висновок від 25.03.2014р., доктора медичних наук, професора, члена кореспондента НАМН України ОСОБА_24 (ліцензія МОЗ України НОМЕР_1), відповідно до якого використана експертами термінологія (діагноз) виключена з Міжнародної класифікації розкладу захворювань, 10-го перегляду, та ніколи не застосовувалася у психіатрії, т.2, а/с.171-179.

Усупереч ухвали апеляційного суду Одеської області від 17.04.2014р. Київським міським центромсудово-психіатричної експертизи не досліджений консультативний висновок та не вказані мотиви, з яких експертна комісія з ним не погодилася. Між тим, згідно Розділу F99 МКРЗ «неуточненные психические расстройства» - виключено: «органические психические расстройства».

Відповідно до п. 7 ст.8 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого Наказом МОЗ України від 8.10.2001р. № 397 (МЮ України 01.03.2002р. за № 215/6503), предметом дослідження Київського міського центрусудово-психіатричної експертизи,була первісна медична документація та матеріали справи.

При цьому, експертна комісія посилалася у висновку на запис в історії захворювання від 22.12.2004 - 10.01.2005 роки про огляд ОСОБА_37. лікарем - психіатром - 24 грудня 2004р.

Проте, у вказаній історії захворювання відсутні відомості про призначення консультації психіатру та включення консультації до плану лікування. Особиста печатка лікаря, час доби, невідомий, відомості про прізвище, постійне місце роботи й посаду психіатра, - також відсутні.

За період з 22 по 25 грудня 2004р. ОСОБА_37 оглядали декілька спеціалістів.

Так, 22.12.2004р., при комісійному огляді хворої встановлено: «сознание ясное» та зафіксоване на що хвора скаржиться. До аналогічного висновку у той же день (14год.10хв.) дійшов лікар - анестезіолог.

23.12.2004р. (час доби, не вказаний) хвора оглянута лікарем терапевтом. На зворотній стороні цього аркушу, спом'янутий запис психіатру від 24.12.2004р.

На наступному аркуші, при огляді, за участю завідувача відділенням, знову, від 23.12.04р. (о 14.10.годин), лікарі знову ж таки дійшли висновку: «сознание ясное».

В подальшому, ОСОБА_37 оглядали з 9.00 годин до 14.47 годин: лікуючий лікар, завідувач відділенням, та гастроентеролог.

Відомості про участь психіатру - відсутні. В усіх записах зафіксована свідомість й доступність до контакту. Теж саме, при огляді - 25.12.04р.

Наслідком огляду психіатром, згідно запису від 24.12.2004р., є висновок про неможливість брати участь у виборах, що на думку колегії суддів є таким, що суперечить Конституції України, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004р. № 22-рп/2004 (Справа № 1-45/2004 - про особливості застосування Закону України "Про вибори Президента України.

Таким чином, досліджений й прийнятий за основу письмовий доказ: запис в історії захворювання від 22.12.2004-10.01.2005 роки про огляд ОСОБА_37. лікарем - психіатром, - 24 грудня 2004 року, - є незаконним, оскільки суперечить Конституції України, що безпосереднє встановлено Конституційним Судом України.

У зв'язку з цим апеляційним судом була призначена додаткова комісійна посмертна судово - психіатрична експертиза, проведення якої було доручено Українському Науково - дослідницькому інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України.

Висновком додаткової посмертної комісійної судово - психіатричної експертизи №25 від 10.09.2015р. встановлено, що ОСОБА_37, 18.06.1954р. народження, на час підписання нею довіреності 11.01.2005р. виявляла ознаки органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу внаслідок ушкодження і дисфункції головного мозку та фізичної хвороби (06.6 згідно МКХ-10). На момент підписання довіреності від 11.01.2005р. ОСОБА_37 була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, (т.3, а/с.12- 22).

Висновком додаткової посмертної комісійної судово - психіатричної експертизи №25 від 10.09.2015р. узгоджуються з поясненнями представника ОСОБА_4, витребуваної апеляційним судом медичної документації, допитаних апеляційним судом свідків ОСОБА_26 (лікар-невропотолог МКЛ. №10) та приватного нотаріуса Юрченко І.П. про те, що в момент посвідчення довіреності 11.01.2005р. у ОСОБА_37. були відсутні тяжкі психічні розлади здоров'я.

Прймаючи до уваги, що висновок експертів від 10.09.2015р. ґрунтується на детальному аналізу матеріалів справи, достовірної медичної документації, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючого в Україні міжнародною кваліфікацією психічних і поведінкових розгладів 10-го перегляду (МКХ-10), свідчить про те, що ОСОБА_37 на час підписання нею довіреності 11.01.2005р. ознак тяжких психічних захворювань не виявляла, а виявляла ознаки органічного емоційно лабільного (астенічного) розладу внаслідок ушкодження і дисфукції головного мозку та фізичної хвороби (F06.6 згідно МКХ-10). Ступень зазначених розладів не впливав на здатність ОСОБА_37 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при здійсненні правочину 11.01.2005р., тому саме висновки цієї експертизи колегія суддів кладе в основу свого висновку.

Висновки посмертної судової психіатричної експертизи № 47 від 31.01.2014р. - Одеського обласного медичного центру психічного здоров'я та повторної судово-психіатричної експертизи №562 від 02.07.2014р., проведеною Київським міським центромсудово-психіатричних експертиз про те, що ОСОБА_37 страждала психічними захворюваннями й тому абсолютно не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони суперечать вищевказаним обставинам справи та не ґрунтуються на достовірних діагностичних даних хворої ОСОБА_37.

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги і лист КУ «Одеської обласної клінічної лікарні на ім'я адвоката ОСОБА_28 від 13.01.2016р. про стан хвороби ОСОБА_37. Крім того, у вказаному листі не зазначено на підставі яких медичних документах виконавець, - завідувач нейрохірургічним відділення цієї установи ОСОБА_29 дійшов до таких висновків, оскільки на даний час медичні документи з цієї установи стосовно ОСОБА_37. перебувають у розпорядженні апеляційного суду, з якими ця особа не знайомилася в суді.

Як видно з матеріалів справи і це підтверджується показами свідка - приватного нотаріуса Юрченко І.П. в момент складання довіреності від 11.01.2005р. волевиявлення ОСОБА_37 було вільним і відповідало її внутрішній волі, вона розуміла та бажала видати ОСОБА_9 саме довіреності на керування та розпорядження її майном.

Ця довіреність була оформлена та посвідчена приватним нотаріусом в Одеській Десятій міській криничної лікарні, де ОСОБА_37 перебувала на лікуванні і будь-яких порушень законодавства, які б були підставою для визнання цього правочину недійсним, колегія суддів не встановила.

Та обставина, що при укладанні вказаних оспорюваних правочиніву паспорту ОСОБА_37 була відсутня фотокартка при досягненні нею 45 років не можуть безспірно свідчити про те, що нотаріус при посвідченні довіреності не встановив особу ОСОБА_37

Як видно з матеріалів справи і це сторонами не заперечується, що саме ОСОБА_37 11.01.2005р. видала ОСОБА_9 довіреність на керування та розпорядження ії майном.

Крім того, на думку колегії суддів, порушення у вигляді відсутності фотокартки у паспорті ОСОБА_37 при досягненні нею 45 років саме по собі не стверджує, що укладені правочини від 11.01.2005р. та від 07.12.2006р. не відповідають вимогам законодавства.

З довіреності та заповіту від 07.02.2008р. убачається, що ОСОБА_37, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яти, діючи вільно, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре повністю відповідає її внутрішній волі, відповідно до вимог законодавства, видала ОСОБА_9 довіреність, якою уповноважила його розпоряджатися її майном, та заповіла йому належну їй земельну ділянку.

Із - за паралічу рук ОСОБА_37. ці правочини підписав її син ОСОБА_2 - позивач у справі, у присутності приватного нотаріуса Запольської О.В., а заповіт також у присутності і двох свідків, т.1 а/с.90, 192.

Таки чином, підстав для визнання зазначених правочинів недійсними, колегія суддів не встановила і таких підстав у матеріалах справи немає.

За положеннями цивільного процесуального і матеріального законодавства України право на позов співпадає з початком перебігу позовної давності, ( ст.ст. 3, 118 ЦПК України, ст. ст. 15, 261 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_2 указував, що про наявність довіреності від 11.01.2005р. та договору купівлі - продажу від 07.12.2006р. йому стало відомо після смерті матері, коли він вирішив оформити спадщину.

Ці його доводи матеріалами справи не спростовано, в оскаржуваному рішенні суду з цього приводу не наведено жодного мотивування.

З позовом до суду ОСОБА_2 звернувся 13.06.2012р., на протязі близько 5 місяців після смерті матері.

За наявності таких обставин ОСОБА_2 не пропустив загальній строк позовної давності, а тому висновок суду першої інстанції з цього питання є помилковим.

Задовольняючи зустрічний позов та усуваючи ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті матері - ОСОБА_37., суд першої інстанції виходив з того, що позивач, вважаючи мати хворою, такою, що потребує стороннього догляду та допомоги, був вправі при її житті в порядку ст. 237, 240 ЦПК України звернутися із відповідною заявою до суду з метою призначення його піклувальником матері для надання неї відповідної матеріальної та юридичної допомоги, але цього не зробив, він ухилявся від надання допомоги матері, яка через тяжку хворобу була у безпорадному стані.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Згідно з ч.5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпораднім станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Проте будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 ухилявся від надання матері допомоги у матеріалах справи немає і таких доказів суд першої інстанції у рішенні не навів.

Відповідно до положень ст.3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.6 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р «Про судову практику у справах про спадкування» вимогу про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині 2 ст. 1259 ЦК України.

У апеляційній скарзі правильно зазначено, що ОСОБА_4 не має права на задоволення позову про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті матері, оскільки для неї таке усунення не породжує пов'язані зі спадкуванням прав та обов'язків. ОСОБА_4 у цих правовідносинах не є спадкоємцем, ані за законом, ані за заповітом.

Тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити за його безпідставністю.

Рішення суду на підставі п.п. 1, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні як первісного позову так і зустрічного позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2-ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з незаконного володіння, визнання довіреності недійсною та зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадщину, треті особи, які беруть участь у справі: приватні нотаріуси Одеського міського нотаріального округу-Юрченко Ірини Петрівна та Комісарова Світлана Олександрівна - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_35

ОСОБА_36