У Х В А Л А

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що з 17 липня 2004 року по 05 серпня 2011 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення проживає з нею. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям та станом здоров'я, з 2010 по 2013 роки він перешкоджав їй оздоровити доньку за межами України. Крім того, її матір проживає в Італії, має стабільний дохід та постійне місце реєстрації. З метою відпочинку та оздоровлення доньки, а також для того, щоб донька мала можливість бачитись зі своєю бабусею, вона має намір разом із донькою тимчасово виїжджати за межі України.

Враховуючи вказане та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивачка просила надати їй дозвіл оформити проїзний документ дитини - ОСОБА_5 - без згоди батька та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю без згоди та супроводу батька в період з 01 червня по 30 серпня щороку та з 20 грудня по 30 січня щороку протягом трьох років до Італії та Болгарії.

Справа судом розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Дозволено ОСОБА_3 без згоди батька - ОСОБА_4 - оформити проїзний документ малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд до Італії малолітній дитині - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_3 - без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_4 - влітку - в період літніх канікул, з 01 червня 2015 року по 30 серпня 2015 року та з 20 грудня 2015 року по 30 січня 2016 року. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд до Болгарії до оздоровчого табору під час літніх шкільних канікул в період з 01 червня 2015 року по 30 серпня 2015 року за згодою ОСОБА_3 у супроводі третіх осіб (педагогів КЗО НВО № 28) без згоди та супроводу другого з батьків - ОСОБА_4 В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, батько дитини, не здійснював заходів для організації оздоровлення дитини як в Україні, так і за її межами, його відмова у наданні дитині можливості виїзду за кордон у супроводі матері суперечить інтересам малолітньої ОСОБА_5, оскільки обмежує її в можливості оздоровлення, лікування, розширення кругозору та розвитку.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що малолітня ОСОБА_5 потребує оздоровлення та відпочинку і тимчасові виїзди до Італії та Болгарії під час літніх канікул відповідають її інтересам, а доводи відповідача про наявність спору з позивачкою щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною не є підставою для відмови в позові, оскільки ц інший предмет вимог.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції вказав на неповне з'ясування судами обставин справи та невстановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не виконав ці вказівки.

Судами встановлено, що з 17 липня 2004 року по 05 серпня 2011 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення проживає з матір'ю.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач, батько дитини, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її життям та станом здоров'я, з 2010 по 2013 роки перешкоджав їй оздоровити доньку за межами України, що негативно впливає на розвиток дитини.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Суд апеляційної інстанції передчасно погодився із висновком районного суду про надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за кордон без визначення терміну (дату і період) перебування малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордоном, а також не врахував того, що районний суд надав дозвіл на виїзд дитини одночасно, на один і той самий період, до двох країн, зокрема до Італії та Болгарії.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Надання такого дозволу фактично позбавляє батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. А, крім того, суперечить наведеним вище нормам права та по суті змінює предмет позову.

Отже, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірив; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив; не визначився які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська