СЛОВЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
14 січня 2016 року м. Словянськ
Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі
головуюча суддя Неженцева О.В.
при секретарі Дзюба М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Словянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Балаклійської районної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України малолітньої дитини без згоди батька та стягнення судових витрат,
07 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька та стягнення судових витрат.
Ухвалою суду від 16 грудня 2015 року до участі у розгляді справи залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача орган опіки та піклування Балаклійської районної державної адміністрації.
Позивачка ОСОБА_1, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи не використала свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, проте поштою на адресу суду надіслала заяву, датовану 24.12.2015 р., про розгляд справи за її відсутністю, просила суд прийняти заочне рішення /а.с.30/.
У позовній заяві позивачкою зазначено, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. 25 грудня 2012 року у них народився син ОСОБА_3 Геннадійлвич, батьком якого є відповідач. У заяві позивача ОСОБА_1 від 13.01.2016 р. зазначено, що рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 04.01.2016 р. шлюб між сторонами розірвано /а.с.37/. У зв?язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької області в листопаді 2014 року позивачка разом із сином була змушена виїхати до Харківської області. З цього часу відповідач, незважаючи на те, що вона не чинить перешкод, не спілкується з сином, не приймає ніякої участі у його вихованні, будь-якої матеріальної допомоги не надає та не виявляє до сина будь-якої батьківської турботи. Вона звернулася до відповідача з проханням надати дозвіл на її виїзд з дитиною, на що отримала відмову останнього. Вона має намір разом із сином постійно виїжджати до родичів до Російської Федерації, а також відвідувати місце свого проживання у м.Донецьк. Незважаючи на напружену ситуацію в країні, не дивлячись на умови в яких вони зараз з сином проживають, відповідач безпідставно не надає своєї згоди на виїзд дитини за межі України, внаслідок чого вона вимушена з цього питання звернутися до суду. Вважає, що відмова відповідача у наданні такої згоди на виїзд їх сина, повязана з його особистими неприязними відносинами до неї. Стверджувала, що позбавлення дитини можливості виїжджати за кордон, порушує його законні права та інтереси.
Посилаючись на положення Закону України « Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», статті 151, 152, 154 Сімейного кодексу України просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації та до м.Донецька у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року їх малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в її супроводі.
Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про місце, день та час розгляду справи. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження», пересилання пошти не здійснюється до м. Горлівка Донецької області, де зареєстровано місце проживання ОСОБА_2, що позбавлює суд можливості надіслання поштою судового виклику до суду за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання відповідача (ч.5 ст.74 ЦПК України). Але відповідача про дату, час та місце судового розгляду було повідомлено телефонограмами № 93 від 09.12.2015 р., №109 від 16.12.2015 р., № 156 від 25.12.2015 р. /а.с.15,22,29/.
Окрім того, відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом публікації оголошення про виклик відповідача на офіційній веб-сторінці Слов?янського міськрайонного суду /а.с.16,24/. Відповідно до положень частини 9 статті 74 ЦПК України повідомити відповідача шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації державної сфери розповсюдження газеті «Урядовий курєр» не виявилося можливим, оскільки станом на 07.12.2015 р. встановлений Законом України «Про здійснення державних закупівель» ліміт використано місцевими загальними судами Донецької області.
Незважаючи на прийняті судом заходи, відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з?явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило.
Аналізуючи наведені обставини, суд приходить до переконання, що відповідачу ОСОБА_2 відомо про перебування справи у провадженні суду, про що свідчить його письмове клопотання про об?єднання позовів по спорам між ним та позивачкою з питання стягнення аліментів, оспорювання ним свого батьківства, але ним недобросовісно здійснюються його процесуальні права, у звязку з чим, суд приходить до висновку про належне повідомлення відповідача, а тому, відповідно до положень ст.ст. 169, 224 ЦПК України, та враховуючи згоду позивача, суд вважає можливим відповідно до правил частини 1 статті 224 ЦПК України розглядати справу за відсутності відповідача у порядку заочного провадження на підставі наявних у ній доказів, з дотриманням вимог, встановлених законом.
Представник органу опіки та піклування Балаклійської державної адміністрації у судове засідання, незважаючи на належне повідомлення судом, не прибув. 31 грудня 2015 року на адресу суду було подано письмове клопотання про проведення розгляду справи за відсутності представника третьої особи /а.с.32/.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає можливим провести розгляд справи по суті у відсутність позивача, відповідача та представника органу опіки та піклування.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.
Відповідно до свідоцтва про шлюб, яке було видано 25 грудня 2013 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горлівського міського управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 грудня 2013 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 997 /а.с.8/.
Згідно повторного свідоцтва про народження, яке було 24 грудня 2013 року видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку, батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /а.с.9/.
Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин між сторонами у листопаді 2014 року їх син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати з матірю - позивачкою по справі, де і проживає на даний час, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № НОМЕР_1 від 10.11.2014 р. /а.с.7/.
Відповідно до положення частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року.
Згідно до п.2 частини 2 статті 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до п.2 статті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Незважаючи на те, що відповідачу по справі відомо про перебування у провадженні суду цієї цивільної справи, ним ніяких додаткових пояснень та доказів з питання відношення до позовних вимог за станом на 14 січня 2016 року суду не було подано. У поданому до суду письмовому клопотанні ОСОБА_2 було зазначено лише про об?єднання цивільних справ у одне провадження, без зазначення його ставлення до позовних вимог /а.с.34-35/.
Метою виїзду за межі України з малолітньою дитиною позивачка зазначила необхідність відвідування родичів у Російській Федерації та відвідування місця її проживання у м.Донецьку, оскільки там залишились її житло та належне їй майно. Відповідно до копії паспорту позивачки серії ВВ № 537171, виданого 07.09.1998 року Микитівським РВ Горлівського МУ УМВС у Донецькій області, вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.5-6/.
Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачається, що «…малолітнє дитя не повинне крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучений зі своєю матірю».
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того,чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.
Відповідно до положень статей 10 та 11 ЦПК України цивільне судочинство в Україні здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Принцип 7 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року передбачає безумовний пріоритет інтересів дитини для тих, на кому лежить відповідальність за його освіту і виховання.
Оскільки сторони однією сімєю не проживають і фактичне місце проживання малолітнього син визначене з позивачкою, то, цей обовязок покладено на матір - позивачку по справі, яка повинна постійно доглядати дитину, піклуватися про здоровя дитини,її фізичний, духовний та моральний розвиток, як це і передбачено положеннями статті 150 Сімейного кодексу України.
Згідно з Конвенцією про права дітей, ратифікованою Верховною Радою України за № 789 від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.
Проаналізувавши встановлені обставини по справі та надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки інтереси позивачки повністю відповідають інтересам її малолітнього сина. Оскільки батько дитини - відповідач ОСОБА_2 добровільно не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд свого сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон у супроводі його матері, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року.
Суд вважає, що зазначений тимчасовий виїзд дитини не буде порушенням будь-яких прав відповідача відносно сина.
Позивачем документально підтверджено платіжним дорученням сплата при зверненні з позовом до суду судового збору в розмірі 487,20 грн., який відповідно до вимог статті 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі
Керуючись статтями 11, 60,209, 212, 214-215 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасовий виїзд разом з матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, за межі України до Російської Федерації та м.Донецьк з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2019 року без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_2, судовий збір у сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя : О.В. Неженцева