14 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним, поділ майна подружжя,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від
08 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 вересня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним, поділ майна подружжя.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 07 лютого 1995 року перебував з ОСОБА_9 у шлюбі, який рішенням Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2011 року розірвано. Під час шлюбу, 28 березня 2002 року, ними було придбано 1/2 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,0338 га. Вказане майно було придбано у власника
ОСОБА_6, з якою ОСОБА_4 розрахувався особисто, але за бажанням дружини майно було оформлено на ОСОБА_5 за договором дарування, про що йому стало відомо тільки в липні 2014 року. Вважає, що договір дарування укладено з метою приховати дійсний правочин, а фактично сторони уклали договір купівлі-продажу. Ураховуючи викладене, з урахування уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив визнати договір дарування удаваним та здійснити поділ майна подружжя.
РішеннямКамʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано договір дарування укладений між ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 1/2 частини будинку, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 з відповідними надвірними господарськими будівлями до нього та земельної ділянки площею 0,0338 га, посвідчений приватним нотаріусом Камʼянець-Подільського міського нотаріального округу Лозінською Є.М. за реєстровим номером 865 від 28 березня 2002 року удаваним правочином, який вчинено для приховання договору купівлі-продажу.

Визнано, що 1/2 частини житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0338 га, які зареєстровані на праві власності за ОСОБА_5 та придбані нею згідно договору купівлі-продажу від

28 березня 2002 року є спільною сумісною власністю подружжя

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та поділено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Залишено у власності ОСОБА_5 1/4 частини житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2015 року заяву ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Доповнено рішення Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня

2015 року. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0338 га, що розташована за адресою:

АДРЕСА_1. Залишено у власності ОСОБА_5 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0338 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 22 вересня

2015 року рішення Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності заявлених позовних вимог та положень визначених ст. 58 ЦК Української РСР

1963 року.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 07 лютого 1995 року перебували в шлюбі, який рішенням Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2011 року розірвано.

16 квітня 2002 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу набув право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 1 жовтня 2014 року визнано 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4, визнано за ОСОБА_5 та за ОСОБА_4 право власності по 1/4 частині за кожним житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

28 березня 2002 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування іншої 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0338 га по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_6 на праві власності. За цим договором ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_5 прийняла в дар вказану частину житлового будинку та земельну ділянку.

Статтею 58 ЦК Української РСР передбачено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судами встановлено, що сама дарувальник ОСОБА_6 визнала, що фактично між нею та ОСОБА_5 укладався договір купівлі-продажу частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , а не договір дарування, договір дарування був укладений за пропозицією ОСОБА_5 для зменшення витрат на оформлення договору, про ціну договору домовлялась саме з позивачем, від нього і отримувала кошти за частину будинку.

Таким чином, ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), встановив, що фактично між сторонами договору дарування було укладено договір купівлі-продажу з метою приховати саме дійсний правочин. Крім того, відсутність письмової розписки про передачу коштів не може свідчити про безгрошовитість договору.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від

08 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 вересня 2015 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Камʼянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 08 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 22 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договору дарування удаваним, поділ майна подружжя залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік