Провадження № 2/521/1805/16
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
20 січня 2016 року місто Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Мирончук Н.В.,
при секретарі - Варналій К.О.
розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення, стягнення моральної шкоди та інших витрат, -
До Малиновського районного суду міста Одеси звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, в якому вона просить усунути перешкоди в користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення та стягнення моральної шкоди і інших витрат, .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власницею 1/10 частини домоволодіння з надвірними спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1.
Дану нерухомість позивач отримала у власність 22 червня 2015 року, згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Одеської нотаріальної контори - Сусловою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-554.
Як вказує позивач, спірна квартира перейшла їй у дар від її рідного дядька громадянина Ізраїля - ОСОБА_5. До отримання даної квартири, на позивачку була оформлена довіреність на розпорядження майном і майже 3 роки вона намагається виселити ОСОБА_3, яка безпідставно проживає в даній квартирі. Позивач вказала, що між нею та відповідачем або попереднім власником не було договірних зобов'язань, останні не сплачували і не сплачують кошти за користування чужим помешканням. Відповідач відмовляється добровільно виселятися зі спірної квартири, у зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом.
Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку, про причини неявки до суду, відповідачем суд не було повідомлено.
Згідно ст.169 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення у відсутності відповідача, при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
З урахуванням викладеного, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
Судом встановлено, що, згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Одеської нотаріальної контори - Сусловою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-554, квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить - ОСОБА_2. (а.с. 30)
Відповідно до копії витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - № 39468828, вбачається, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2, на підставі договору дарування, зареєстрованого 22.06.2015 року в реєстрі за № 3-554. (а.с.29)
Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно зі ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності, або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Спосіб захисту права власності обирається власником майна на власний розсуд.
Факт незаконного проживання Відповідача за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується листом Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 28.09.2015 р. № 31/21 вх. 6204.(а.с. 14)
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Доказів того, що відповідач правомірно користується займаним ним приміщенням, до суду, не надано.
Частиною 1 ст. 109 Житлового Кодексу України, зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно, або в судовому порядку.
Оскільки, відповідач самоправно, без достатніх на те правових підстав, зайняла та проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить позивачу та створює позивачу перешкоди в користуванні квартирою, своїми діями порушує права власності щодо квартири, вказані права позивача підлягають судовому захисту у спосіб, передбачений ч.2 ст.16 ЦК України, шляхом виселення відповідача з квартири.
Щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., суд зазначає наступне.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 2 частини 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довела ні самого факту заподіяння їй моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг.
Не зазначила позивач і того, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 10 000грн. та якими доказами це підтверджується.
Враховуючи вказані обставини, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд позовні вимоги в цій частині визнає безпідставними, необґрунтованими та недоведеними.
Оскільки позивач не надала жодних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., задоволенню не підлягають.
Щодо позовної вимоги стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.
Право на допомогу також закріплено і статтею 27 ЦПК України.
Згідно вимог п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать і витрати на правову допомогу.
Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.
В обґрунтування вимог про відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, позивач надала суду копію квитанції від 06.10.2015 року про перерахування на картковий рахунок ПАТ «Приватбанк» - 1000 грн., без зазначення прізвища, кому саме та за що перераховані кошти. Також, позивачем долучено копію договору-доручення про надання правової допомоги від 25.06.2015 року та ксерокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Філоненко Я.В. (а.с. 17-19).
Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Частиною 2 цієї ж статті передбачені права, які має така особа в цивільному процесі: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні.
Проте, представник участі в судових засіданнях за позовом не приймала.
Також, розрахунок вартості наданих юридичних послуг, у відповідності до зазначених вимог закону про граничний розмір витрат на правову допомогу, з належним його обґрунтуванням, при цьому не було складено та не надано до суду.
Крім того, Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК.
Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі (ч.2 ст. 56 ЦПК України).
Таким чином, необхідною умовою допуску особи, яка надає правову допомогу, для участі у справі є волевиявлення особи, яка бере участь у справі та постановлення судом з цього питання ухвали.
Відшкодування витрат на правову допомогу може мати місце лише за наявності цих умов.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем до позову долучено тільки копію договору-доручення про надання правової допомоги від 25.06.2015 року та ксерокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Філоненко Я.В., але заявлена особа, як представник по справі, в судове засідання не з'являлася, доказів того, яка саме та в якому обсязі була надана правова допомога, до суду не надано, а тому вимога позивача ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн., задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги про забов'язання ОСОБА_3 сплатити заборгованість по всім комунальним послугам за період проживання, суд зазначає наступне.
Оскільки, позивач не зазначив конкретної вимоги на користь кого саме необхідно забов'язати ОСОБА_3 сплатити заборгованість, за який період та яку саме суму заборгованості бажає стягнути позивач та не долучив стосовно зазначеного доказів, а тому вказана вимога не може бути задоволена.
Щодо вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з явкою до суду, у розмірі - 1000 гривень, то вказана вимога також не може бути судом задоволена, оскільки доказів стосовно вказаного позивачем до позову не було долучено, та під час слухання справи також цих доказів суду, не було надано.
Стосовно стягнення сплаченого судового збору, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст. 3 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Частиною 1 ст.4 Закону №3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Позивачем за подання позову було сплачено судовий збір, у розмірі 974,40 гривень. (а.с.2).
Тобто, позивачем до матеріалів справи долучено квитанцію про сплату судового збору за подання заяви про відшкодування моральної шкоди та подання позову майнового і немайнового характеру.
Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено.
В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, судом відмовлено.
Отже, вимога про стягнення 487,20 гривень не може бути задоволена.
Із чотирьох інших позовних вимог, судом задоволено лише одну, а тому суд стягує частково сплачений судовий збір, у розмірі - 121,80 грн.
Керуючись ст.ст. 3, 11, 56, 57-64, 84, 88, 209, 212-215, 224 - 226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення, стягнення моральної шкоди та інших витрат, - задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2 Харцизьким МВ УМВС України 04.02.2004 р., індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) перешкоди в користуванні належним їй нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1, шляхом виселення з зазначеної квартири ОСОБА_3 без надання іншої житлової площі.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 (паспорт, серії НОМЕР_2 Харцизьким МВ УМВС України 04.02.2004р., індивідуальний податковий номер НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 121,80 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя: Мирончук Н.В.