Провадження №2/592/197/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в особі судді Князєва В.Б., за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Акцент-Банк» про зобовязання вчинити певні дії та захист прав споживачів,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що є інвалідом І-гр., отримує пенсію, державну допомогу на дітей одиноким матерям та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сімям. Для зручності в отриманні зазначених виплат нею було відкрито два банківські рахунки, а саме: рахунок № (номер картки 962652) у ПАТ КБ «ПриватБанк» та рахунок №0991 (номер картки 265145) у ПАТ КБ «Акцент Банк», та оформила належні виплати на вказані рахунки, які підтверджуються листами УПФУ в м.Суми та Управління соціального захисту населення. У січні 2015 р. позивачеві стало відомо, що відповідачі в односторонньому порядку припинили видачу коштів без належного повідомлення. В усній розмові з працівниками банку стало відомо, що рахунки заблоковано у звязку з проведенням слідчих дій. Оскільки жодних злочинів з боку позивача не було скоєно, вона звернулась до банківських установ з вимогою розблокувати рахунки. В листі від 01.07.2015 р. ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що потрібно зачекати, так як спеціалісти шукають необхідну інформацію. У звязку з цим позивач просить суд зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 грошовими коштами, що знаходяться на її платіжній картці № 962652, зобовязати Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Акцент -Банк» усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 грошовими коштами, що знаходяться на її платіжній картці № 265145, номер рахунку №0991, та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ АБ «Акцент-Банк» моральну шкоду у розмірі 5000 грн. в рівних частинах з кожного.

Представник позивача, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та дав пояснення аналогічні вищевикладеному, просив задовольнити вимоги у повному обсязі.

Представники відповідачів, які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися по невідомій суду причині.

Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України,- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,- суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України,- кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,-доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В судовому засіданні встановлено, що позивачем взагалі не надано доказів направлення звернення до ПАТ КБ «Акцент банк», про яке вона зазначає в позовній заяві, а саме: не надано доказів направлення звернення поштою або через уповноважену нею особу.

У відповідності зі ст.391 ЦК України, на підставі якої ОСОБА_2 заявила зазначені вимоги, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Проте банківські рахунки не є об'єктами права власності і ними не можна володіти, користуватись або розпоряджатись, а є засобами обліку розміщених або внесених грошових коштів.

Однак, під час судового засідання з наданих до суду документів, а саме: копій карток не можливо було встановити наявність обмеження у користуванні вказаними рахунками. Крім того, позивачем не надано копій договорів про відкриття рахунків на підтвердження існування правовідносин між сторонами. Необхідно звернути увагу також і на те, що позивачем не надано жодного доказу з приводу того, що на рахунку 0991 перебувають кошти та рахунок заблокований або існують перешкоди щодо вільного використання грошових коштів.

28.05.2015 р. позивач звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з заявою (яка отримана банком 02.06.2015 р.) про зняття обмежень на користування картками та надати можливість на доступ до нарахованих коштів. 01.07.2015 р. відповідач - ПАТ КБ «ПриватБанк» надали відповідь, що спеціалісти Головного офісу шукають необхідну інформацію та проводять перевірку даних (а.с.7,30,31).

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року за № 2 роз'яснив, що "…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК ) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…".

В п. п. 23, 27 постанови "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:"…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…", "…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1066 ЦК України,- за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Пунктом 2.5.3.18 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт може отримати можливість оплати товарів/послуг по Інтернету. При наданні клієнтом до банку заяви на розблокування карткового рахунку банк приймає рішення про зміну режиму використання картки.

Отже, враховуючи наведене, клієнт несе відповідальність у повному обсязі за всі операції, які супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви клієнта про блокування картки/рахунку/ на рух коштів, номера мобільного телефону на надання банківських послуг.

Також позивачем належним чином не доведено дотримання порядку звернення до банків з заявами про розблокування рахунків, оскільки користування і виплата грошових коштів по вказаним рахункам не проводиться за заявою, надісланою поштою. Для розблокування рахунку і отримання коштів в даному випадку клієнт зобов'язаний особисто звернутися до відділення банку із заявою про вказане. Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 10 ЦПК України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 526 ЦК України,- зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,- суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди в рівних частках у розмірі 5 000 грн., суд зазначає, оскільки на договірні правовідносини не розповсюджуються положення ст. 23 ЦК України то виниклі між сторонами правовідносини врегульовані Законом України "Про захист прав споживачів", яким передбачено право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя, здоров'я продукцією та про відсутність даних щодо заподіяння моральної шкоди позивачеві такою продукцією, отже дана вимога є безпідставною. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідачів, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачеві було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідачів і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

За таких обставин суд вважає необхідим ОСОБА_2 в задоволенні позову до ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" та ПАТ "Комерційний банк "Акцент -Банк" про зобовязання вчинити певні дії та захист прав споживачів відмовити за необгрунтованістю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 530, 570,571, 627, 628, 629, 635, 657, 1066 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57- 62, 64, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Акцент-Банк» про зобовязання вчинити певні дії та захист прав споживачів відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Б. Князєв