Справа № 161/9046/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/143/16 Категорія: 44 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Здрилюк О.І.,

з участю: секретаря судових засідань Шугаловій О.М.,

представника позивача Опейди А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») до ОСОБА_4 про виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення судом норм матеріального права, неповноту з'ясування обставин справи просило скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 4074, згідно умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 220 000 гривень на споживчі потреби, зі строком погашення до 06.07.2018 року, під 19,5% річних (а. с. 18, 19).

08 липня 2008 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, відповідно до якого передано в іпотеку банку двохкімнатну квартиру № 2 загальною площею 40,1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 20-22).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 липня 2013 року було задоволено вимогу ПАТ «Ощадбанк» в погашення заборгованості за кредитним договором № 4074 від 08 липня 2008 року в розмірі 412 053,41 гривень звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме двохкімнатну квартиру № 2 загальною площею 40,1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_4 (а. с. 13-15).

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 09 серпня 2013 року змінено рішення Луцького міськрайонного суду від 02 липня 2013 року. В погашення заборгованості за кредитним договором № 4074 від 08 липня 2008 року в розмірі 451 276,89 гривень звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме двохкімнатну квартиру № 2 загальною площею 40,1 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить на праві власності ОСОБА_4, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому на звичайні ціни, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а. с. 13-15).

Предмет іпотеки належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 лютого 1996 року, згідно з розпорядженням від 23 лютого 1996 року та зареєстрованого за № 186-р/73 відділом приватизації житлового фонду виконавчого комітету Луцької міської ради народних депутатів.

За місцем знаходження іпотечного майна, а саме за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована власник - ОСОБА_4 (а. с. 20 зворот).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення відповідача на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року справа № 6-39цс15 та в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування положень ст.ст. 132-1, 132-2 ЖК Української РСР є безпідставними. За змістом даних норм права жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються зокрема громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. В даному випадку житлове приміщення в якому проживає відповідач набуте ОСОБА_4 в порядку безоплатної приватизації, а тому дані норми не можуть бути застосовані.

Доводи апеляційних скарг про підставність позовних вимог є власним тлумаченням встановлених обставин справи, були предметом дослідження суду першої інстанції і їм суд в сукупності з іншими доказами по справі дав правильну юридичну оцінку.

Порушене право позивача може бути захищене судом лише у передбачений законом спосіб та з врахуванням норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Отже рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: