22-ц/775/127/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Категорія 26 Доповідач Песоцька Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

3 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Песоцької Л.І.

суддів Ткаченко Т.Б., Мальцевої Є.Є.

секретар Брежнєв Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Донецька залізниця» в особі Вагонного депо Маріуполь, третя особа Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області, про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона працювала у вагонному депо м. Маріуполь провідником пасажирських вагонів. 12 серпня 2000 року під час виконання трудових обов'язків отримала травму лівої руки. За результатами розслідування нещасного випадку був складений акт форми Н-1 від 14 серпня 2000 року про нещасний випадок на виробництві. Унаслідок нещасного випадку вона була визнана інвалідом другої групи з втратою 70% професійної працездатності. На даний час їй встановлена третя група інвалідності і 60% втрати професійної працездатності. Після даного випадку життя її різко змінилось, вона стала відчувати себе неповноцінною людиною, травма і нещасний випадок призвели до нескінченних моральних та фізичних страждань. За весь час після одержання травми вона проходила постійне лікування, перенесла вісім операцій, однак функції руки не відновлені.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 червня 2014 року з вагонного депо Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 було стягнуто відшкодування моральної шкоди в розмірі 70 000 гривень та вирішено питання про судовий збір. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 серпня 2014 року вказане рішення було змінено, виключено з нього посилання суду на ст. 1167 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2015 року зазначені судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з пасажирського вагонного депо Маріуполь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 530 грн. та судовий збір в дохід держави в розмірі 23 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду змінити, стягнути на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі, кратному 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, виходячи з розміру неоподаткованого мінімуму в 609 грн.

У судове засідання не з'явились представники Державного підприємства «Донецька залізниця» і Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі Донецької області, про розгляд справи відповідач та третя особа повідомлені (а.с. 114-116).

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2, які просили апеляційну скаргу задовольнити, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 5 червня 1992 року працювала провідником пасажирських вагонів вагонного депо Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця» (а.с. 10-12 т.1).

12 серпня 2000 року під час виконання трудових обов'язків з нею стався нещасний випадок.

За результатами розслідування нещасного випадку 14 серпня 2000 року було складено акт про нещасний випадок на виробництві № 2 за формою Н-1 та встановлено, що 12 серпня 2000 року о 8 год. 00 хв. бригаді пасажирського поїзду № 186-185 Маріуполь - Вороніж була призначена розмивка вагонів. Провідник ОСОБА_1 почала розмивку вагону № 21047 о 5 год. 30 хв., оскільки вона в цей час знаходилася на чергуванні. Під час прибирання верхньої полки вона стала однією ногою на столик, другою - на нижню полку, столик обірвався і ОСОБА_1, втративши рівновагу, впала. В результаті нещасного випадку вона отримала пошкодження лівої руки, оскольчатий перелом лівого плеча (а.с.4-5 т.1).

Згідно з висновком МСЕК від 18 червня 2012 року ОСОБА_1 повторно встановлено втрату 60% професійної працездатності; згідно з висновком МСЕК від 23 червня 2014 року - третю групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності до 23 червня 2016 року (а.с. 9 т.1, 20 т.2).

6 березня 2001 року ОСОБА_1 звільнена з роботи за власним бажанням у зв'язку з інвалідністю другої групи за ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до висновку Донецького науково-дослідного інституту судових експертиз від 16 травня 2014 року - ситуація травмування ОСОБА_1 під час виконання нею трудових обов'язків 12 серпня 2000 року, являється для неї психотравмувальною. ОСОБА_1 завдані душевні страждання, як психологічна основа моральної шкоди. Між травмуванням позивачки, під час виконання нею трудових обов'язків 12 серпня 2000 року та моральними стражданнями потерпілої існує причинно-наслідковий зв'язок. Орієнтований розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1, становить від 0 до 324 мінімальних заробітних плат (в залежності від того, як судом буде розцінена ступінь тяжкості травми позивачки, а також ступінь відповідальності/провини заподіювача шкоди).

Задовольняючи частково позовні вимоги і стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1530 грн., суд пославшись на те, що внаслідок ушкодження здоров'я під час виконання трудових обов'язків потерпілій спричинені моральні та фізичні страждання, розмір відшкодування визначив пропорційно до ступеню втрати нею професійної працездатності (60%).

З висновком суду про завдання позивачу моральної шкоди внаслідок нещасного випадку та травмування під час виконання трудових обов'язків, не можна не погодитись.

На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалася Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила).

Відповідно до п. 1 Правил власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Вина відповідача у заподіянні шкоди позивачці підтверджується даними акту ф. Н-1 про нещасний випадок, що стався 12 серпня 2000 року під час виконання нею трудових обов'язків (а.с. 4-5 т. 1). Обставини травмування свідчать про те, що позивачці не були забезпечені безпечні умови праці.

Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно з довідкою міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК №039953 ОСОБА_1 5 березня 2001 року вперше було встановлено другу групу інвалідності з втратою 60% професійної працездатності у зв'язку з нещасним випадком на виробництві 12 серпня 2000 року.

На той час (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 1100 від 3 жовтня 1997 року) абзацом 5 пункту 11 Правил було передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

До вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди).

З набранням чинності ЦК України 2003 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю ( п. 3 ч. 1 ст. 268 цього Кодексу).

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Пунктом 9 вказаної постанови роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з Перехідними положеннями Податкового кодексу України (пункт 5 підрозділу 1 розділу XX), якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Тому суд обґрунтовано виходив з того, що неоподатковуваний мінімум доходів громадян на час розгляду справи дорівнює 17 гривень.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд повинен був прийняти до уваги неоподаткований мінімум в розмірі соціальної пільги - 609 грн. - не ґрунтується на законі.

Проте колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру травмування потерпілої, значної стійкої втрати професійної працездатності, тривалого лікування і потреби в подальшому лікуванні, пов'язаних з цим її фізичних та моральних страждань, не можна погодитись з висновком суду про визначення розміру відшкодування пропорційно втраті професійної працездатності. Тому вважає необхідним рішення суду змінити, стягнути з вагонного депо Маріуполь ДП «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2550 грн.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в абз. другому п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Зі справи вбачається, що позивачем понесені витрати, пов'язані з проведенням судово-психологічної експертизи, в розмірі 3 091 грн. 20 коп. (а.с. 134 т. 1). У зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування цих витрат в розмірі 1 545 грн. 60 коп.

Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка за подання апеляційної скарги становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви. Зазначений позов подано до суду 15 липня 2013 року (а.с. 1 т.1). Тому з вагонного депо Маріуполь ДП «Донецька залізниця» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 120 грн. 44 коп. (114,70 : 2 + 63,09).

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,

В и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2015 року змінити.

Стягнути з Вагонного депо Маріуполь Державного підприємства «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 550 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят) грн., відшкодування витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи, в розмірі 1 545 (одна тисяча п'ятсот сорок п'ять) грн. 60 коп. та в дохід держави судовий збір в розмірі 120 (сто двадцять) грн. 44 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання чинності безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді Л.І.Песоцька

Т.Б.Ткаченко

Є.Є.Мальцева