АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8026/14-ц Номер провадження 22-ц/786/548/16Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Полтава

суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.,

суддів: Мартєва С.Ю., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю позивача ОСОБА_2 та її представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, представника третьої особи ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7, треті особи Служба у справах дітей Ленінської районної у м. Полтаві ради, Служба у справах дітей Київської районної у м. Полтаві ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом та просила позбавити ОСОБА_7 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з нього заборгованість по аліментам на утримання доньки у розмірі 31 267,52 грн. та неустойку за їх несвоєчасну сплату у розмірі 9 069,88 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на те, що 17 травня 2004 року вона розірвала шлюб з відповідачем, під час шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_7 з дочкою не спілкується, її життям та здоров'ям не цікавиться, участі у вихованні та утриманні дитини не бере, аліменти сплачує не у повному обсязі, у зв'язку з чим має заборгованість станом на 01 жовтня 2014 року у розмірі 31 267 грн 52 коп.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача заборгованості за аліментами залишено без розгляду.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно із свідоцтва про розірвання шлюбу від 17 травня 2004 року серії 1-КЕ №118680 шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_8, яка народилася 15 березня 2001 року, від 09 квітня 2001 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Полтави, її батьком записаний ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.

Враховуючи рішення суду, яке набрало законної сили, предметом позовних вимог у даній справі є ставлення відповідача до виконання батьківських обовязків , що склались після прийняття зазначеного рішення судом.

Статтею 150 СК України передбачено обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а ст. 180 СК України обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Нормами ст. 141 СК України встановлено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ст. 157 СК).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону.

Відповідно до ст. 164 СК Українимати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходуз опіки для батьків і дитини.

Як роз'яснено у абзаці другому пункту 16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки, які мають опосередкований вплив і на відносини батька та доньки.

ОСОБА_7 здійснював сплату аліментів на утримання своєї доньки ОСОБА_8 за період з березня 2014 року по грудень 2015 року. При цьому, частина платежів була повернута без отримання адресатом, що не заперечувалося позивачем.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що нею не доведено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків і позбавлення батьківських прав можливе тільки у разі застосування як крайнього заходу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Показання свідка ОСОБА_9 щодо визнання відповідачем вимог про позбавлення його батьківських прав, на які посилається ОСОБА_2 не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки ОСОБА_7 надав суду письмові пояснення про те, що заперечує проти позбавлення батьківських прав та бажає виконувати свої батьківські обовязки відносно доньки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилання апеляційної скарги на заяву ОСОБА_7 про надання згоди на позбавлення його батьківських прав не спростовує висновків місцевого суду, оскільки вказана заява не є правочином та не може породжувати будь-яких прав та обовязків у заявника та третіх осіб. При цьому, окрім заперечень на позовну заяву ОСОБА_2, в матеріалах справи наявні апеляційна та касаційна скарги відповідача, з яких може бути встановлено негативне ставлення ОСОБА_7 до можливості позбавлення його батьківських прав, а також наявність бажання до активної участі у житті та розвитку неповнолітньої доньки.

Також апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги довідку виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради про те, що ОСОБА_7 не звертався до органу опіки та піклування, служби у справах дітей по питанню усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з донькою.

Проте, відповідач 04 лютого 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в його участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_8, що свідчить про його наміри захистити надані йому законом права та належно виконувати батьківські обовязки.

Аналіз прав та обовязків сторін, зокрема відповідача, передбачений ст.ст. 27 ч.1., 31 ч.1, 38 ч.1, 128 ч.1 ЦПК України, вказує на те, що особиста участь відповідача у судовому засідання є його правом, а не обовязком. Відповідач має право заперечувати вимоги позивача шляхом подачі письмових заперечень суду.

ОСОБА_7 скористався наданими йому законом правами та надав суду свої письмові заперечення на позов з додаванням відповідних доказів, при цьому на свій розсуд участі у судовому засіданні не приймав.

За таких обставин, розгляд справи за відсутності відповідача не є порушенням норм процесуального права з боку суду першої інстанції.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість, ОСОБА_2 не надано.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з'ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315, ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді С.Ю. Мартєв

ОСОБА_10

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: