Ухвала

іменем україни

04 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., КолодійчукаВ.М., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочину нікчемним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що представник відповідача при вчиненні спірного правочину не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати нікчемним правочин, який викладений у пункті 7.2. кредитного договору від 13 липня 2007 року в частині, в якій позичальник доручає без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти та комісію банку на відповідні рахунки на сплату страхових платежів на рахунок СК «Інгострах» та сплату за реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок ДП «Інформаційний центр» МУЮ та проведення погашення заборгованості по вказаному договору за рахунок коштів, розміщених на рахунку.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 14 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 листопада 2015 року, в задоволення позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням нормпроцесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом статей 627-629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судами встановлено, що 13 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 29 078,84 доларів США для придбання автомобіля.

Факт підписання спірного договору та надання позичальнику кредиту в розмірі 29 078,84 доларів США встановлено також рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 01 жовтня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про зобов'язання вчинити певні дії - надати грошові кошти за кредитним договором (а. с. 20-21); рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 04 вересня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення дії кредитного договору у зв'язку з його достроковим виконанням та за зустрічним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно боржника (а. с. 55-57); ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 30 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним (а. с. 142-143).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з п. 7.2. кредитного договору, який ОСОБА_4 вважає нікчемним, остання доручила банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти у розмірі 20 604 доларів США на поточний рахунок ОСОБА_6, на сплату страхових платежів на поточний рахунок СК «Інгострах», а також сплату за реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна у сумі, вказаній у п. 7.1. зазначеного договору, на рахунок ДП «Інформаційний центр» з призначенням платежу: «ДН005098/11 ДФДП «Інформаційний центр МУЮ «За реєстрацію обтяжень рухомого майна». Також ОСОБА_4 доручила банку провадити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним кредитним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованої банком.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Разом з тим, позивач не довела належними та допустимими доказами, що у представника відповідача були відсутні повноваження на підписання кредитного договору.

За змістом ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, вирішивши справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими та справедливими.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.М. Колодійчук

О.С.Ткачук