У Х В А Л А

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюк В.І., Ярема А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей, стягнення одноразової допомоги на утримання дитини,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного м. Києва від 23 червня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, 2007 року народження та ОСОБА_7, 2009 року народження з їх матір'ю - ОСОБА_5, 1985 року народження за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 травня 2013 року та до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

13 січня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2014 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах а саме: статті 141 СК України, абзацу 2 частини першої, частини другої статті 161 СК України, статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", частини першої статті 3, статті 9 Конвенції "Про права дитини".

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня, 20 серпня 2014 року, 3 вересня 2015 року, в яких, на думку заявника, по іншому застосовані зазначені норми права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, про перегляд якої подано заяву суд касаційної інстанції, погодився з висновками судів попередніх судових інстанцій про необхідність визначення місця проживання неповнолітніх дітей з матір'ю, враховуючи стан здоров'я дітей, особливо молодшої дитини-інваліда, яка за станом здоров'я позбавлена можливості в повній мірі спілкуватись з іншими дітьми та яка психологічно та емоційно пов'язана з неповнолітнім братом. Крім того, ті обставини, що мати дітей не має належного та достатнього доходу для утримання дітей не дає підстав вважати, що вона неналежним чином відноситься до виконання своїх батьківських обов'язків.

У той самий час, у наданій для порівняння ухвалі від 11 червня 2014 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду погодився з висновком суду першої інстанції про визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки мати дитини постійно перебуває за межами України та лише періодично на короткі терміни приїздить додому, що позбавляє її можливості приймати участь у вихованні дитини та забезпечувати її нормальний розвиток, тоді як дитина постійно проживає з батьком, який займається його вихованням та доглядом, тому в батька є більше можливості для безпосереднього забезпечення належних умов для розвитку дитини.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 вересня 2015 року суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу позивачки та залишаючи без змін рішення судів попередніх судових інстанцій про визначення місця проживання дитини із батьком зазначав, що відповідачка грубо порушила умови договору про визначення порядку сплати аліментів, додаткових витрат на утримання дитини, участь батьків у вихованні та утриманні дитини, визначення місця проживання дитини, що є підставою для його розірвання. Крім того, позивачкою не надано доказів на підтвердження наявності у неї самостійного заробітку що відповідно до пункту 1 частини другої статті 161 СК України є підставою для відмови в позові про залишення дитини з нею.

В ухвалі від 20 серпня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишаючи без змін рішення судів попередніх судових інстанцій про визначення місця проживання дитини із батьком дійшов висновку про те, що проживання дитини із батьком є більш сприятливим, оскільки не змінюватиме місце проживання та навчання дитини та виключить необхідність пристосовуватись до організації життя за новим місцем проживання. За місцем проживання батька дитина має окрему кімнату, чого буде позбавлена у разі проживання за місцем проживання матері, крім того, доглядати за донькою батьку допомагатимуть його батьки, в той час як мати дитини проживає сама та має на утриманні дитину від попереднього шлюбу.

Що стосується посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, то вона не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та підставою направлення справи на новий розгляд, оскільки не є рішенням суду касаційної інстанції, перегляд якого передбачений пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Отже, виходячи із доводів заяви, змісту судового рішення касаційного суду, що переглядається, підстави, які б свідчили про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, відсутні.

За таких обставин, вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів на утримання дітей, стягнення одноразової допомоги на утримання дитини за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема