Справа №487/5844/13-ц 26.01.2016 26.01.2016 26.01.2016
Провадження №22-ц/784/95/16
Справа № 487/5844/13-ц Головуючий першої інстанції: Андрощук В.В.
Провадження № 22-ц/784/95/16 Суддя-доповідач Апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.

при секретарі Гавор В.Б.,

за участю: представників позивачки ОСОБА_2 і ОСОБА_3, представника відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачки ОСОБА_5 ОСОБА_2 - на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про вселення, визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації, визнання права власності.

Позивачка зазначала, що вона та ОСОБА_6 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1, де їй належить 5/6 частин вказаної квартири, а відповідачці 1/6 частина. Між ними постійно виникають непорозуміння та суперечки щодо користування та утримання квартири, сумісне проживання неможливе у звязку з неприязними взаємовідносинами.

Посилаючись на викладене, а також на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною та виділ її в натурі є неможливим, ОСОБА_5 просила суд припинити право власності ОСОБА_6М на 1/6 частку квартири, шляхом виплати останній відповідної грошової компенсації та визнати за нею право власності на вказану частку.

В червні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про вселення, визначення порядку користування квартирою.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_6 заперечувала проти припинення права власності на належну їй частку в спірній квартирі, оскільки це завдасть істотної шкоди її інтересам. Вказувала, що ОСОБА_5 чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, вселивши без її згоди квартирантів.

Вважаючи можливим визначення порядку користування спірною квартирою, ОСОБА_6 просила вселити її в квартиру АДРЕСА_2; визначити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши їй у користування та володіння окрему кімнату площею 10,2 кв.м, відповідачці житлові кімнати площею 19,0 кв.м. та 10,7 кв.м, коридор, кухню, санвузол, комору, підвал залишити в спільному користуванні.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Вселено ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_3. Повернуто ОСОБА_5 кошти, внесені на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, згідно квитанції №99 від 31.03.2014 року в сумі 40404 грн.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_5 ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати, задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_6 просила суд в її задоволенні відмовити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що сторони є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_2, яка розташована на першому поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 39,9 кв.м., в тому числі 1-а кімната - 19,0 кв.м, 2- а кімната - 10,2 кв.м., які є суміжними, та 3-я кімната - 10,7 кв.м.; коридор 3,9 кв.м.; кухня 8,0 кв.м.; санвузол 3,9 кв.м., кладова 2,0 кв.м У вказаній квартирі ОСОБА_5. належить на праві власності 5/6 її частин, а ОСОБА_6 1/6 частина.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі, 2) річ є неподільною, 3) спільне володіння і користування майном є неможливим, 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Згідно правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81 кс11, прийнятої за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, аналіз вищевказаної правової норми свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1 3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

При цьому, приписами частини 2 ст. 365 ЦК України встановлено, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13.

Європейський суд з прав людини рішенням від 21 грудня 2010 р. (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 р.) у справі "ОСОБА_7 проти України" (заява № 35041/05) установив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 р., а саме: незаконного позбавлення особи майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.

Згідно з висновком експерта №125-147 від 27 грудня 2013 року ринкова вартість спірної квартири на час проведення експертизи складала 242425 грн. Ринкова вартість 1/6 частини вказаної квартири складала 40404 грн. Як зазначено у даному експертному висновку така вартість квартири є достовірною протягом шести місяців з часу огляду квартири експертом (а.с. 40-61).

31 березня 2014 року позивачкою були внесені кошти на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області в сумі 40404 грн.

Разом з тим, згідно висновку судової експертизи №125-059 від 30 червня 2015 року ринкова вартість спірної квартири на час проведення даної експертизи складала 450926 грн. Ринкова вартість 1/6 частини вказаної квартири складала 75154 грн. Також експертом було встановлено, що реальний поділ квартири не є можливим. Визначити порядок користування приміщеннями квартири між співвласниками з виділенням в користування ОСОБА_6 окремої житлової кімнати з ідеально належною їй житловою площею 6,65 кв.м згідно її частки у спільному мацні також не є можливим (а.с. 121-150).

Між тим, у суді першої інстанції представник позивачки відмовився від пропозиції доплатити на депозитний рахунок суду вартість частки ОСОБА_6 у спірній квартирі до розміру, встановленому висновком судової експертизи від 30 червня 2015 року

Отже, враховуючи викладене, перевіряючи обґрунтованість вимог ОСОБА_5, судом правильно встановлено, що припинення права власності ОСОБА_6 на належну їй частку з виплатою грошової компенсації, визначеної висновком експерта №125-147 від 27.12.2013 року (тобто на 34750грн. менше ніж дійсна ринкова вартість цієї частки на час вирішення спору судом) суттєво порушить права останньої.

Таким чином, суд, вірно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, і дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги щодо належного виконання позивачкою вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України є безпідставними, оскільки на час вирішення спору судом дійсна ринкова вартість частки відповідачки у спірній квартирі значно збільшилась, проте, різницю у розмірі вартості частки позивачка відмовилась сплатити на депозитний рахунок суду. Таку ж позицію позивачки підтримали її представники і в суді апеляційної інстанції. Отже, вимоги ч. 2 ст. 365 ЦК України ОСОБА_5 не були виконані.

Посилання апеляційної скарги на те, що оскільки ОСОБА_6 має на праві власності житловий будинок за адресою: м. Миколаїв, вул. Бузька, 74, то припинення її права на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди її інтересам, не можуть бути прийняті до уваги, так як неналежне виконання позивачкою вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні її позову навіть у разі встановлення судом будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК та того факту, що припинення права власності на спірну частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та членам її сімї.

Статтями 317, 319, 321, 383 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини за своєю природою ґрунтуються на обставинах, пов'язаних з фактом порушення ОСОБА_5 права власності ОСОБА_6. шляхом створення їй перешкод у користуванні її власністю, а тому її порушені права підлягають захисту шляхом вселення останньої у спірну квартиру.

Таким чином, відповідно до вищевикладених вимог закону суд обґрунтовано ухвалив рішення про задоволення вимог зустрічного позову про вселення ОСОБА_6 в квартиру АДРЕСА_3.

Апеляційна скарга не містить доводів, які спростовували б висновки суду.

З урахуванням вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про доведеність позову ОСОБА_5 та безпідставність позовних вимог зустрічного позову щодо вселення ОСОБА_6 є помилковими, оскільки не узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову про визначення порядку користування квартирою в апеляційному порядку не оскаржувалось, тому в цій частині апеляційним судом його законність та обґрунтованість не перевірялась.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_5 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Суддя Т.С. Довжук

Суддя З.Л. Шолох