Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3767/15-ц
Провадження № 2/553/101/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.01.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді: Юхно С.П.,

при секретарі: Шпак Н.О

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на 1/2 частину квартири,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на 1/2 частину квартири. У позовній заяві позивач вказувала, що вона починаючи з квітня 2002 року спільно проживала з відповідачем ОСОБА_2 Шлюб вона зареєстрували 11 серпня 2006 року. Під час спільного проживання вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1. Враховуючи викладене, позивач просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 11 серпня 2006 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, визнання за не. Права власності на /2 частину вказаної квартири.

Позивач ОСОБА_1 та її адвокати ОСОБА_3, ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 та його адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх адвокатів та, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 11 серпня 2006 року, який розірвано 17 червня 2015 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюбу та паспортів сторін по справі.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що вона з відповідачем ОСОБА_2 почали проживати разом з квітня 2002 року.

Відповідач по справі ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував дану обставину та пояснив суду, що він з осені 2002 року почав зустрічатись з ОСОБА_1 Вони почати проживати разом з кінця 2004 року чи початку 2005 року. Квартиру він придбав за власні кошти та кошти, які отримав у кредит.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6, яка є сестрою позивача, суду пояснила, що її сестра ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 почати проживати разом з 2002 року. В період навчання у Вузі, а саме з 2003 року по 2008 рік, вона проживала з ними разом за адресою: АДРЕСА_2. Її сестра та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

Такі покази свідка ОСОБА_6 підтверджуються копією договору на навчання від 01 вересня 2003 року, укладеного Студією сучасного танцю та ОСОБА_6, де зазначена її адреса проживання: АДРЕСА_1, та листом Вищого навчального закладу Укоопспілки «Полтавський університет економіки торгівлі» від 12 січня 2016 року, в яком вказано, що в особовій справі ОСОБА_6 вказана адреса її проживання: АДРЕСА_1.

Крім того, факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Із змісту журналу обліку прийому хворих в стаціонарі за 21 травня 2003 року та виписного епікрізу з історії хвороби № 14845 за 08 листопада 2004 року вбачається, що позивач 21 травня 2003 року була госпіталізована за адресою: АДРЕСА_2.

Зважаючи на те, що допитані в судовому засідання в якості свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 робили висновок про те, що відповідач ОСОБА_2 проживав один до часу одруження з позивачем ОСОБА_1, керуючись тією обставиною, що він на їх зустрічі, які проходи в чоловічому колі, приходив один і ніколи не говорив, що разом проживає з позивачем ОСОБА_1, суд не бере дані покази до уваги.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що сторони по справі проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 10 серпня 2006 року, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнання права власності на 1/2 частину квартири за ОСОБА_1 суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 квітня 2003 року, укладеного ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_2, квартиру АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 придбав до шлюбу з ОСОБА_1

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною 1 статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Верховний суду України в постанови від 11 березня 2015 року по справі № 6-211цс14 прийшов до такого висновку, що суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Отже, для визнання майна, яке придбано до 01 січня 2004 року, спільною власністю осіб необхідно щоб був встановлений факт спільного проживання осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, та доведено, що, спірне майно придбане в період спільного проживання та внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї.

Разом з тим, зважаючи на те, що позивач просить суд встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 11 серпня 2006 року, який знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, а спірна квартира придбана 04 квітня 2003 року, тобто до вказаного періоду, і позивач не ставить перед судом позовну вимогу про встановлення факту її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 у 2003 році, а згідно діючого законодавства на час виникнення спірних правовідносин для визнання майна спільною власність осіб, що не перебувають у шлюбі, необхідно встановити факт спільного проживання, беручи до уваги, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину зазначено квартири.

Судові витрати, а саме сплачений позивачем при подачі позову судовий збір та витрати на правову допомогу, згідно ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 69-71, СК України, ст. 364 ЦК України, ст.ст. 15, 60, 209, 212, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю, виділення та визнання права власності на 1/2 частину квартири - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 10 серпня 2006 року.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця с. В-Липняки Семенівського району Полтавської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженки с. Устивиця Великобагачанського району Полтавської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп., витрати на правову допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп., а всього 2243 (дві тисячі двісті сорок три) грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Скасувати захід забезпечення позову, а саме арешт квартири АДРЕСА_3, накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2015 року.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави С. П. Юхно