Провадження № 2/344/1971/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

25 січня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Домбровської Г.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (надалі також «Позивач») звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі також «Відповідач»)про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 20700,00 (двадцять тисяч сімсот) доларів США, що еквівалентно 468 648 гривень та 14000 гривень, а також 3 % річних від несплаченої суми, що становить 34282, 81 гривень, а всього 516 930, 81 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що станом на час розгляду справи за Відповідачем перед Позивачем обліковується непогашена сума заборгованості за договором позики в розмірі 20 700,00 доларів США та 14000 гривень, у звязку з чим Позивачем також нараховано суму трьох відсотків річних в розмірі 34 282,81 грн.

Зокрема, як випливає зі змісті позовної заяви, 23 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 17 500 (доларів США) гривень з кінцевим терміном їх повернення до 31 грудня 2013 року, однак у вказаний строк коштів не повернула.

Крім того, 04 березня 2014 року Відповідач на підставі письмової розписки позичила у Позивача 3200 доларів США та 14 000,00 гривень, які зобовязувалась повернути до 14 березня 2014 року, однак вказаного обовязку щодо повернення коштів не виконала.

25 січня 2016 року Позивачем подано до суду клопотання про розгляд за його відсутності; позовні вимоги Позивач підтримував в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3, в судове засідання повторно не зявилася, явку уповноваженого представника до суду не забезпечила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином у встановленому порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими конвертами з кореспонденцією суду, які направлялися на адресу зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання Відповідача та повернулися на адресу суду з відміткою поштового органу «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 22, 37), а також рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправленнях, на яких міститься підпис Відповідача (а.с. 12, 21, 38, 39).

Частиною 4 статті 169 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 1 статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відтак, виходячи зі змісту частини 4 статті 169 та частини1 статті 224 ЦПК України, а також того, що Відповідач про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не подала, зважаючи на заяву Позивача, в якій він не заперечував проти винесення заочного рішення, з огляду на подання Позивачем достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, Суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Відповідно до частини 2 статті 197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Проаналізувавши викладені в позовній заяві пояснення Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.

Статтею 1046 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору позики. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

23 квітня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, за яким ОСОБА_3 позичила в ОСОБА_2 17500 (доларів США) гривень з кінцевим терміном їх повернення 31 грудня 2013 року.

Відповідно до письмової розписки від 04 березня 2014 року ОСОБА_3 позичила у ОСОБА_2 3200 доларів США та 14000 гривень, які зобовязувалася повернути до 14 березня 2014 року.

Відповідно до частини 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договорів позики Відповідачем надано Позивачу письмову розписку від 23 квітня 2013року (а.с. 41) та від 04 березня 2014 року (а.с. 42), оригінали яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до змісту Розписки від 23 квітня 2013 року ОСОБА_3 зобовязувалася повернути кошти ОСОБА_2 до 31 грудня 2013року.

Відповідно до змісту Розписки від 04 березня 2014 року ОСОБА_3 зобовязувалася повернути кошти ОСОБА_2 до 14 березня 2014 року.

Згідно зі статею 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зі змісту позовної заяви випливає, що кошти в сумі 17 500,00 доларів США було отримано ОСОБА_3 23 квітня 2013року, а кошти в сумі 3200,00 доларів США та 14 000,00 гривень отримано Відповідачем 04 березня 2014 року.

Доказів, які б спростовували вищевказану обставину, Суду не надано, і такі докази в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Загальні умови виконання зобовязань визначено статтею 526 ЦК України.

Так, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначив Позивач в позовній заяві, незважаючи на взяті на себе за договорами позики зобов'язання, Відповідач не виконала їх належним чином, у звязку з чим в неї виникла заборгованість в загальному розмірі 20 700,00 доларів США та 14 000,00 грн.

Доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості за вищевказаними договорами позики Відповідачем суду не надано, як і не надано доказів виконання зобовязань за даними договорами належним чином, в повному обсязі та у встановлені строки.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з Відповідача суми заборгованості в розмірі 20 700,00 (двадцять тисяч сімсот ) доларів США, що еквівалентно станом на час звернення до суду 468 648 гривень та 14000 гривень, а всього: 482 648,00 гривень на користь Позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

В той же час, відповідно до статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначене, Позивач також просив стягнути з Відповідача 3% річних від простроченої суми в розмірі 34 282, 81 гривень.

Так, три проценти річних входять до складу грошового зобов'язання і, на відміну від пені, не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні кредитором компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Таким чином, три проценти річних є наслідком невиконання грошового зобов'язання.

Згідно проведеного Позивачем розрахунку 3% річних від загальної суми заборгованості Відповідача становить загалом 34 282, 81 гривень.

В поданій до суду позовній заяві міститься проведений Позивачем детальний розрахунок трьох відсотків річних.

В той же час, Суд, здійснивши арифметичну перевірку здійсненого Позивачем розрахунку, звертає увагу на його часткову невірність, оскільки за розрахунком суду трьох відсотків річних за кожним із договорів позики сума трьох відсотків річних складає:

- 23 772,00 грн. (за договором позики від 23 квітня 2013 року),

- 4322,40 грн. (за договором позики від 04 березня 2014 року), а всього: 28 094,40 грн.

За таких обставин позов у частині стягнення з Відповідача 3% річних в розмірі 34 282,81 (тридцять чотири тисячі двісті вісімдесят дві гривні, 81 копійок) підлягає задоволенню частково, а стягненню з Відповідача підлягає сума 3% річних в загальному розмірі 28 094,40 грн.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; а згідно з частинами 1 та 3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Проаналізувавши доводи Позивача, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані докази, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає сума заборгованості в розмірі 20 700,00 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на час звернення до суду становить 468 648,00 грн.), 14 000,00 грн., а також 28 094,40 грн. трьох відсотків річних, а всього: 496 756,40 грн. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи вищезазначене, Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Відповідача на користь Позивача витрат по сплаті судового збору в розмірі 4967,57 грн.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 526, 527 ч.1, 612, 625, 1046, 1049 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч.1 ЦПК України, керуючись ст. ст. 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в сумі 20 700,00 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ станом на час звернення до суду становить 468 648,00 грн.), 14 000,00 грн., а також 28 094,40 грн. трьох відсотків річних, а всього 496 756,40 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 967,57 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом за письмовою заявою Відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Домбровська Г.В.