Справа № 202/7924/15-ц
Провадження 2/0202/327/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Волошина Є.В.

за участю секретаря Величко А.А.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53», Дніпропетровської міської ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, єдиного соціального внеску, матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08.12.2014 було задоволено його позов до КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53», Дніпропетровської міської ради. Відповідно до вищезазначеного рішення його було поновлено на посаді бухгалтера 1 категорії та стягнуто з КП «ЖЕП №53» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2014 по 27.10.2014 в сумі 23283,6 грн. та 1000 грн. моральної шкоди. Рішенням суду передбачено негайне виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 липня 2015 року з КП «ЖЕП№53» ДМР на його користь було стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період невиконання судового рішення від 08 грудня 2014 року про його поновлення на роботі по день винесення рішення суду, тобто по 07 липня 2015 року. Однак, до цього часу вищезазначені рішення суду виконані не у повному обсязі. З урахуванням уточнень просив стягнути з КП «ЖЕП №53» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07.07.215 по 02.02.2016 у розмірі 31081,30 грн. у звязку з невиконанням вищезазначених рішень суду. Крім того, зазначив, що невиплата відповідачем заробітної плати є грубим порушенням конституційних гарантій. Невиконання рішень суду підсилюють його психологічне розчарування можливості відновлення своїх прав, як наслідок нього виникають сварки з оточуючими позивача близькими йому людьми через те, що позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 5000 грн. Також в результаті нервових напружень, які виникли в результаті невиконання судових рішень та відсутністю постійного працевлаштування, у позивача погіршився стан здоровя, що призвело до витрачення коштів на лікарські огляди, додаткові обстеження та лікування в загальній сумі понад 6500 грн., які відповідач повинен йому компенсувати. У звязку з тим, що відповідач не сплачує ЄСВ на суму заробітної плати, нарахованої позивачу за час вимушеного прогулу, просить стягнути з відповідачів ЄСВ за період з 06 червня 2014 року по 02 лютого 2016 року в сумі 31509,07 грн.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просив задовольнити позов у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечував.

Представник комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» в судове засідання у справі не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання у справі не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

У зв'язку з повторною неявкою відповідачів, беручи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи в порядку ст. 224 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд приходить до наступного.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2015 року та ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Визнано незаконними наказ №23ок від 05 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера 1 категорії на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та стягнуто з комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 23283,60грн, моральну шкоду в розмірі 1000 грн. Рішенням суду передбачено негайне виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України, ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника виконується негайно.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року передбачено, що відповідно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Таке ж виконання рішення суду про поновлення на роботі передбачено і ч. 1 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження».

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 липня 2015 року з КП «ЖЕП№53» ДМР на користь позивача було стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період невиконання судового рішення від 08 грудня 2014 року про його поновлення на роботі по день винесення рішення суду, тобто по 07 липня 2015 року.

Проте, вищезазначені рішення відповідачем на час розгляду справи виконані частково. Позивачу у грудні 2015 року сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральної шкоди лише за рішенням суду від 08 грудня 2014 року.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з КП «ЖЕП №53» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішень суду про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2015 року (по 07 липня 2015 року стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 липня 2015 року) по день винесення рішення по справі, тобто до 02 лютого 2016 року, включно.

В мотивувальній частині рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 194 грн.03 коп.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Кількість робочих днів вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду з 08 липня 2015 року по 02 лютого 2016 року (дату прийняття рішення) становить 146 днів.

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання відповідачем рішення суду становить 24253,75 грн. (194,03 грн. х 146 днів).

Сума середнього заробітку визначена судом без утримання податку з доходів фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, оскільки справляння і сплата податків та обов'язкових платежів є обов'язком роботодавця.

Слід зазначити, що згідно п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. за № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

При цьому Верховним Судом України у постанові по справі № 6-203цс14 зазначено правову позицію, згідно якої при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів, які було проведено.

Разом з цим, позивачем в судовому засіданні не доведено того, що з вересня 2015 року відбулося підвищення тарифної ставки і посадового окладу бухгалтера 1 категорії КП «ЖЕП №53».

Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди, суд вважає, що така шкода позивачеві спричинена, оскільки останній, через невиконання відповідачем судових рішень, змушений докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Позивачем доведено, що невиплата йому заробітної плати призвела до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв'язків.

Однак, з урахуванням вимог ст.237-1 КЗпП України щодо підстав стягнення моральної шкоди та ст.23 ЦК України щодо вимог розумності та справедливості її розміру, суд вважає за необхідне визначити розмір цієї моральної шкоди в розмірі 2000 грн., що менше ніж просив позивач.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача витрат на лікування в сумі 6500 грн., суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до вимог ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Під ушкодженням здоровя слід вважати не повязане с каліцтвом ушкодження здоровя, яке настало внаслідок загального захворювання. При цьому, це захворювання є видом ушкодження здоровя внаслідок недотримання спричинителем шкоди встановлених правил та норм.

Обєктом відшкодування будуть додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, придбання ліків, протезування тощо.

Разом з тим, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів того, що погіршення стану його здоровя, у звязку з чим позивач вимушений був витрачати кошти на лікарські огляди, додаткові обстеження та лікування, сталося саме внаслідок винних дій відповідачів. У звязку з тим, що позивачем, в цій частині позову, не доведено причино-слідчого звязку між спричиненою матеріальною шкодою та винними діями відповідачів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення коштів на лікування в сумі 6500 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача єдиного соціального внеску за період з 06 червня 2014 року по 02 лютого 2016 року в розмірі 31509,07 грн., суд виходить з наступного.

В судовому засіданні було встановлено, що відносно ОСОБА_1 за період з червня 2014 року по грудень 2015 року відповідачем КП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» не були надані у звітності відомості про суми середнього заробітку (доходу), який був присуджений позивачу на підставі рішень Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2014 року та 07липня 2015 року.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон).

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску регулюється статтею 9 Закону, відповідно до якого сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообовязкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону органи доходів і зборів мають право: проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; у разі виявлення фактів порушення порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів;

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 13-1 Закону Пенсійний фонд та його територіальні органи мають право, зокрема, у разі виявлення за результатами перевірки поданих страхувальником недостовірних відомостей про застрахованих осіб видавати приписи щодо усунення цих порушень, у разі їх невиконання у місячний строк - вносити відповідні зміни до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру.

Відповідно до ст. 25 Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Крім того, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, яка є виконавчим документом.

Проте, в судовому засіданні позивачем не було доведено, що він звертався до уповноважених органів з приводу проведення перевірки достовірності відомостей про нього як про застраховану особу, а органом доходів із зборів було проведено перевірку уКП «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» щодо дотримання вимог законодавства про збір та облік єдиного внеску. Також не було доведено, що відносно відповідача виносився припис на усунення цих порушень.

Суд враховує, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в разі ухилення страхувальника чи його посадових осіб від надання територіальному органу Пенсійного фонду звітності чи інших документів про сплату страхових внесків ці страхові внески обчислюються територіальним органом Пенсійного фонду в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з того, що законодавством України передбачений порядок сплати ЄСВ, відповідно до якого сплата єдиного внеску здійснюється шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, суд не вбачає підстав для стягнення ЄСВ на користь позивача, у звязку з чим в цій частині позовних вимог слід також відмовити.

Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, він стягується з КП « ЖЕП №53» ДМР в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог, відповідно ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір».

Зокрема, за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід стягнути 487 грн. 20 коп. та за вимогу немайнового характеру про відшкодування моральної шкоди слід стягнути 487 грн. 20 коп., а всього розмір судового збору складає 974,40 грн.

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53», Дніпропетровської міської ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08 липня 2015 року по 02 лютого 2016 року в розмірі 28328 (двадцять вісім тисяч триста двадцять вісім) грн. 38 коп., з утриманням з вказаної суми при виплаті передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів.

Стягнути з комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство №53» на користь ОСОБА_1 відшкодування нанесеної моральної шкоди у розмірі 2000 ( одна тисяча) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Повний текст рішення буде виготовлений до 06 лютого 2016 року.

Заочне рішення може бути переглянуте Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. У разі відмови у задоволенні цієї заяви відповідач може оскаржити заочне рішення до апеляційного суду в загальному порядку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Індустріальний районний суд м.Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.В. Волошин