У Х В А Л А

16 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Лященко Н.П.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання кредитного договору неукладеним у частині, визнання кредитного договору недійсним у частині та повністю,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним кредитний договір № СМ-SME302/263/2008, укладений 18 липня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_4

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 про перегляд судового рішення порушується питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року й залишення в силі рішення суду першої інстанції з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року та 23 вересня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що підписавши кредитний договір, сторони домовились про те, що в договорах використовується плаваюча процентна ставка (яка складається із фіксованого відсотка та перемінної частини FIDR), яка може збільшуватися чи зменшуватися залежно від зміни розміру ставки FIDR, порядок розрахування якої визначено у кредитному договорі; у додатку № 1 до кредитного договору зазначено інформацію щодо сукупної вартості кредиту, погашення основної суми кредиту та процентів, загальний розмір цих сум та розміри сукупних витрат, необхідних для укладення кредитного договору, графік платежів. Крім того, позичальник підписав анкету-заяву на отримання кредиту (в якій підтвердив надання йому у письмовому вигляді в повному об'ємі інформації, передбаченої частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2002_03_07/pravo1/T023102.html?pravo=1>) та повідомлення про умови іпотечного кредитування.

До того ж, із урахуванням положень Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, листа Національного банку України від 10 січня 1997 року № 12-211/12-107 року та умов спірного кредитного договору, які передбачають порядок сплати процентів, річна база нарахування процентів у 360 днів у році, визначена в пункті 2 частини першої кредитного договору, відповідала вимогам законодавства.

Крім того, вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідала можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом.

Також висновок експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру УМВС України на Придніпровській залізниці 51/36 від 27 травня 2014 року, на який посилається позивач, не містив категоричних висновків спеціаліста щодо поставлених питань, а містив лише оцінку спеціалістом певних неузгодженостей у тексті цього договору, яка зроблена на підставі суб'єктивного аналізу спеціалістом умов договору. Зазначений висновок містиd припущення, а також посилання спеціаліста на те, що йому не було надано всі необхідні для проведення експертного економічного дослідження додаткові договори.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що у кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які визначені в законодавстві як обов'язкові. Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту. До того ж банк додатковою угодою до спірного договору про споживчий кредит включив положення, які є несправедливими, зокрема, графік погашення кредиту взагалі не видавався, які суми на які рахунки зараховувалися було невідомо. Крім того, банк не виконував умови спірного договору.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року, що надана заявником як приклад, установлено, що на момент звернення позивача до банку із заявою-анкетою про видачу кредиту у фінансовій установі діяла затверджена форма переддоговірної роботи, яка в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» йому надана не була.

Порівняння змісту вказаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання кредитного договору неукладеним у частині, визнання кредитного договору недійсним у частині та повністю за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
Н.П. Лященко В.М. Сімоненко