Ухвала іменем україни 21 січня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що 29 січня 2003 року відповідач отримала від нього кошти в сумі 50 000 грн і які зобов'язалась повернути в строк до 31 грудня 2015 року, про що власноруч написала розписку. Того ж дня вона склала заповіт на його ім'я, посвідчений в Малоперещепинській сільській раді Новосанжарівського району, як забезпечення своїх зобов'язань.

Оскільки належним чином свої зобов'язання відповідач не виконала, і як йому стало відомо у липні 2013 року скасувала свій заповіт він звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з останньої на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 50 000 грн.

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, посилаючись на те, що коштів в борг у відповідача за зустрічним позовом не брала, а у 2003 році уклала з ним договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки строком на п'ять років, за що одержала від нього в рахунок орендної плати 3 000 грн, а також оформила на його ім'я заповіт на зазначену земельну ділянку.

Після закінчення терміну дії договору оренди землі ОСОБА_2 продовжував користуватися її земельною ділянкою та отримувати з неї доходи, не сплачуючи при цьому за оренду.

У зв'язку з цим просила визнати недійсною боргову розписку від 29 січня 2003 року.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 лютого 2014 року зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 1 квітня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 50 000 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволені позову.

В іншій частині рішення залишено без змін

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_2, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Як встановлено в судовому засіданні, 29 січня 2003 року між сторонами укладено договір позики, згідно якого відповідач отримала від позивача грошові кошти у сумі 50 000 грн, які зобов'язалась повернути у строк до 31 грудня 2005 року або у разі невиконання взятих на себе зобов'язань - переоформити на ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 4,38 га, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради.

Факт отримання позики, підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_3

Крім того 29 січня 2003 року ОСОБА_3 склала заповіт на ім'я ОСОБА_2 на належну їй земельну ділянку.

У встановлений строк ОСОБА_3 не виконала взяті на себе зобов'язання щодо повернення коштів по договору позики.

У квітні 2003 року між сторонами також укладено договір оренди земельної ділянки, строком на п'ять років.

У липні 2015 року позивач дізнався про скасування ОСОБА_3 свого заповіту на його ім'я, який він вважав гарантією повернення грошових коштів.

Помилково вважаючи, що такими діями відповідача порушено його право, звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. (ст. 253 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За правилом ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Строк повернення позики за договором, який було оформлено розпискою, визначено до 31 грудня 2005 року, і саме з цієї дати позивач знав про порушення свого права, тобто з цієї дати слід рахувати строк позовної давності.

Проте до суду ОСОБА_2 звернувся у січні 2014 року, доказів поважності пропуску строку позовної давності не надав.

При цьому ОСОБА_3 при розгляді справи у суді першої інстанції подала заяву про застосування строків позовної давності.

Оскільки позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Слід також зазначити, що складений відповідачем на ім'я позивача заповіт, є окремим правочином і не має відношення до договору позики, в зв'язку з чим не може впливати на перебіг строку позовної давності.

Таким чином, апеляційним судом правильно визначено характер спірних правовідносин та визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, і надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк