Справа № 454/761/15 Головуючий у 1 інстанції: Пахут С.О.
Провадження № 22-ц/783/1113/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення 5000000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними діями Вищого адміністративного суду України, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено його права, передбачені ст.ст. 8, 22, 40, 55, 56, 150 Конституції України, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 60, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 23, 1166, 1174, 1176 ЦК України. Також вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суддя Сокальського районного суду Львівської області повинен був вказати докази того, що Вищим адміністративним судом України дотримано вимог чинного законодавства при розгляді поданої ним касаційної скарги, про недопущення судом касаційної інстанції порушень його прав, гарантованих ст. 40 Конституції України. Крім цього зазначає, що суддею Вищого адміністративного суду України при розгляді касаційної скарги ОСОБА_2 було порушено ст. ст. 6, 10 Закону України "Про статус суддів", ст. ст. 122, 214-1, 221 КАС України, оскільки її розгляд тривав з порушенням двохмісячного строку визначеного чинним законодавством України. Посилаючись на неповне з»ясування судом обставин справи, що мають юридичне значення, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Сторони в судове засідання не з»явилися, з врахуванням того, що вони належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання, колегія суддів відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 України в особі Міністерства юстиції України відповідає зазначеним вимогам закону з огляду наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

У ч. 1 ст. 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК) законодавчо встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Частинами 6, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

В пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просить стягнути з Вищого Адміністративного Суду України, ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України, на його користь 5000000.00 грн. моральної шкоди, завданої в результаті протиправних дій Вищого Адміністративного Суду України, який не дотримався вимог ст. 214-1 КАС України, допустив порушення строків розгляду поданої ним 28.04.2011 року касаційної скарги на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2011 року, за результатами розгляду якої лише 28.01.2015 року було постановлено ухвалу про залишення касаційної скарги ОСОБА_2 без задоволення, а постанову Сокальського районного суду Львівської області від 18.06.2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.03.2011 року без змін. Позивач зазначає, що порушення Вищим адміністративним судом України норм КАС України йому спричинено моральні страждання, які полягали у приниженні честі, гідності та ділової репутації, моральні переживання у зв»язку з позбавленням права доступу до правосуддя, було порушено нормальні життєві зв»язки через неможливість активного громадського життя, порушено стосунки з оточуючими людьми, насміхання з їх сторони з приводу того, що він, діючи в межах закону, не може довести законність своїх вимог. Обгрунтовуючи розмір моральної шкоди вказує, що така є адекватною, враховуючи порушення законів суддею ВАС України, до повноважень якого відноситься гарантування дотримання цих прав.

Заявивши вимоги до ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення моральної шкоди, позивач не обґрунтував цих вимог, не зазначив, в чому полягає моральна шкода, завдана саме ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України, протиправність діяння ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України, не вказав на наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України та вини ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства України в заподіянні моральної шкоди.

На думку колегії суддів позивач всупереч вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання моральної шкоди діями чи бездіяльністю ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України, факту протиправних дій або бездіяльності ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України та вини ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України в її заподіянні. Крім цього, позивачем у позовній заяві не зазначено, якими діями чи бездіяльністю саме ОСОБА_3 України в особі Міністерства юстиції України позивачу була завдана моральна шкода.

Вказавши у позовній заяві про те, що зазначений ним розмір моральної шкоди є адекватним, враховуючи порушення законів суддею ВАС України, до повноважень якого відноситься гарантування дотримання цих прав, на думку колегії суддів позивач належним чином не обґрунтував вимоги немайнового характеру, не вказав, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до роз»яснень п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 6 від 01.11.1996 року суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Позивач, звернувшись з позовом про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України та зазначивши в позовній заяві про те, що моральну шкоду йому завдано Вищим Адміністративним Судом України, який порушив строки розгляду поданої ним касаційної скарги, не вказав, якими діями чи бездіяльністю йому задвано шкоду саме ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України.

За таких обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до вірного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення моральної шкоди, оскільки незаконність дій відповідача не доведена належними та допустимими доказами.

Ухвалюючи оскаржуване рішення по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спір з приводу вимог ОСОБА_2 до Вищого адміністративного суду України про стягнення моральної шкоди підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 126, 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будьякий спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст.129 Конституції України та законодавством про судочинство.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст.62 Конституції України матеріальна і моральна шкода, завдана безпідставним засудженням, відшкодовується державою лише в разі скасування вироку як неправосудного. Проте й цьому разі за заподіяну особі шкоду відповідає не суд або суддя, а держава.

З зазначеними положеннями Конституції України встановлено, що судові рішення і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (повязаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, так це буде порушувати принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Отже, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд(суддя) виступає не як орган(особа), що здійснює правосуддя, а як будь яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розглядові в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійснення правосуддя.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з роз»ясненнями 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. № 8 «Про незалежність судової влади», виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. №6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам розяснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є субєктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у звязку з розглядом судових справ.

Зазначені роз»яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна і моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив них у будь - який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Що стосується застосування судами положення ч.6 ст. 1176 ЦК України, яка передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, то застосування цього законодавчого положення можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов»язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6 і 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За наведеного, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов»язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядку), нормами ЦПК України чи іншими Законами України не передбачено. А відтак у відкритті провадження у такій справі слід відмовити на підставі п.1 ч.2 ст. 122 ЦПК України, а в разі відкриття провадження у справі його слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Розглянувши позовну заяву ОСОБА_2 по суті позовних вимог, заявлених до Вищого Адміністративного Суду України про відшкодування моральної шкоди та ухваливши по суті цих позовних вимог рішення про відмову у їх задоволенні, суд першої інстанції не врахував вищезазначених норм, а відтак відповідно до п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України рішення суду в частині позовних вимог ОСОБА_2 до Вищого Адміністративного суду України, підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в частині цих позовних вимог. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 205, ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 16 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Вищого Адміністративного Суду України про стягнення моральної шкоди скасувати, провадження в цій частині позовних вимог закрити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_4