Провадження № 22ц/790/457/16 Головуючий 1-ї інстанції Боговський Д.Є.
Справа №641/1443/15-ц Доповідач Бровченко І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - судді Бровченко І.О.,

суддів колегії ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_6 про усунення від права на спадкування, визнання свідоцтва недійсним, скасування рішення нотаріуса, встановлення факту проживання однією сімєю, зміну черговості одержання права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року представник ОСОБА_3- ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути ОСОБА_5 від права на спадкування спадщини за законом після смерті його сина ОСОБА_8, померлого 06 грудня 2010 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ПН ХМНО) ОСОБА_6 22 лютого 2015 року на ім'я ОСОБА_5; скасувати рішення ПН ХМНО ОСОБА_6 від 22.01.2015 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_9 з травня 2005 року по день його смерті 06 грудня 2010 року як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; змінити черговість одержання права на спадкування позивача за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з травня 2005 року позивач мешкала разом із ОСОБА_9 разом як чоловік та дружина за адресою: АДРЕСА_2, вони були повязані спільним побутом та мали спільні права та обовязки, однак до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу не звертались. ОСОБА_9 з 2002 року постійно хворів, скаржився на стан свого здоровя, час від часу перебував на лікарняному та на стаціонарному лікуванні, а з початку 2010 року дізнався, що є невиліковно хворим на онкологічне захворювання, внаслідок прогресуючої хвороби був ослабленим та потребував постійного стороннього нагляду. Саме позивач несла витрати по утриманню свого цивільного чоловіка, доглядала за ним, матеріально забезпечувала, готувала їжу, прибирала, водила на прогулянки, була вимушена запозичувати грошові кошти на ліки та достатнє харчування, заощаджувала для себе на харчуванні та одязі, була вимушена працювати неповний робочий день. 06 грудня 2010 року ОСОБА_9 помер, після його смерті викрилась спадщина на належне йому нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. Позивач 17 грудня 2010 року звернулась із заявою до ПН ХМНО ОСОБА_6 про прийняття спадщини як спадкоємця четвертої черги. Враховуючи наявність рішення суду від 28 березня 2014 року про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ПН ХМНО ОСОБА_6 на імя ОСОБА_3 23 травня 2014 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, її право власності на спадкове майно зареєстровано у відповідному державному реєстрі прав на нерухоме майно. Проте в лютому 2015 року сестра позивача, яка здійснює догляд за спірною квартирою на час відсутності позивача на території України дізналась від сусідів, що до квартири намагались потрапити сторонні особи, які представлялись представниками власника житлового приміщення. Звернувшись до суду із відповідною заявою, отримала ухвалу апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2014 року щодо скасування рішення суду від 28 березня 2014 року про встановлення факту спільного проживання та залишення заяви без розгляду. Також позивач дізналась про існування батька ОСОБА_9- ОСОБА_5 та про те, що рішенням суду від 12 грудня 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 23 травня 2014 року на імя ОСОБА_3, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру та визначено ОСОБА_5, як спадкоємцю першої черги, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. ПН ХМНО ОСОБА_6 22 січня 2015 року на імя ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його сина ОСОБА_9, його право власності на спадкове майно зареєстровано у відповідному державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Позивач вважає, що ОСОБА_5 має бути усунений від права на спадкування, оскільки він як батько спадкодавця під час тяжкої хвороби свого сина, який був у безпорадному стані, мав можливість, але свідомо ухилявся від спілкування із ним та від надання будь-якої матеріальної допомоги та моральної підтримки, не переймався долею сина ані в дитинстві, ані в дорослому житті. Крім того відповідач не приймав участі у догляді за своїм хворим сином, не цікавився станом його здоровя, зволікав своїми батьківськими обовязками, жодної допомоги на поховання не надав.

Водночас позивач впродовж тривалого часу здійснювала догляд за ОСОБА_9, несла витрати по утриманню та матеріальному його забезпеченню, за власні кошти поховала його, а тому вважає, що є підстави для зміни її черговості одержання права на спадкування.

Вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане ПН ХМНО ОСОБА_6 22 лютого 2015 року на ім'я ОСОБА_5 та скасування рішення про державну реєстрацію права власності є похідними від вимог про усунення ОСОБА_5 від права на спадкування за законом.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3- ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи; неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вислухав доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, встановивши обставини справи, перевірив зібрані по справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 06 грудня 2010 року помер ОСОБА_9, після його смерті відкрилась спадщина у вигляді належного йому нерухомого майна квартири АДРЕСА_3.

17 грудня 2010 року ОСОБА_3 (до шлюбу Ковтун) О.П. звернулась до ПН ХМНО ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_9, з яким вона проживала однією сім'єю більше пяти років, є спадкоємцем четвертої черги.

17 грудня 2010 року ПН ХМНО ОСОБА_6 заведено спадкову справу № 16/2010 до майна померлого 06 грудня 2010 року ОСОБА_9

04 грудня 2013 року постановою ПН ХМНО ОСОБА_6 відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_9, померлого 06 грудня 2010 року.

28 березня 2014 року заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова (справа № 641/2302/14-ц) встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 однією сім'єю з ОСОБА_9 з травня 2005 року по день його смерті 06 грудня 2010 року як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

23 травня 2014 року ПН ХМНО ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину, яким посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 06 грудня 2010 року, є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадщина складається з квартири АДРЕСА_3.

15 жовтня 2014 року апеляційним судом Харківської області скасовано заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 березня 2015 у справі № 641/2302/14-ц, заяву ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення залишено без розгляду.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 23 травня 2014 року, видане ПН ХМНО ОСОБА_6 та скасовано рішення ПН ХМНО ОСОБА_6 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3. Визначено ОСОБА_5 як спадкоємцю першої черги за законом після ОСОБА_9, який помер 06 грудня 2010 року, додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини квартири АДРЕСА_3.

19 січня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до ПН ХМНО ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини після смерті його сина ОСОБА_9, померлого 06 грудня 2010 року.

22 січня 2015 року ПН ХМНО ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину, яким посвідчено, що спадкоємцем майна ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 06 грудня 2010 року, є його батько ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Спадщина складається з квартири АДРЕСА_3.

В обгрунтування доводів позовної заяви позивач зазначає, що вона з травня 2005 року та по день смерті ОСОБА_9 постійно проживала із останнім, була повязана із ним спільним побутом, вони мали спільні права та обовязки, а для визначення її спадкоємцем четвертої черги, їй необхідно встановити факт спільного проживання.

На підтвердження вимог щодо встановлення факту спільного проживання позивач посилається на акти ЖЕКу про перевірку паспортного режиму, показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, допитаних у судовому засіданні, квитанції про сплату комунальних послуг та договори про надання послуг (електричної енергії та телекомунікаційних послуг), частково складені та підписані позивачем.

Так, актами перевірки паспортного режиму та проживання ІНФОРМАЦІЯ_4 від 27 листопада 2006 року та 10 січня 2008 року, згідно яких комісією КЖЕП № 123 було підтверджено факт спільного проживання спадкодавця та позивача, як його цивільної дружини. У вищезазначених актах підстави та причини проведення цих перевірок не зазначені, їх оригінали не були представлені до суду першої інстанції для ознайомлення.

Згідно акту перевірки від 27 листопада 2006 року комісія складалася з працівників КЖЕП № 123, однак акт завірено печаткою КЖЕП № 122, про що свідчить напис на відбитку печатки.

Відповідно до листа за підписом заступника директора КП «Жилкомсервіс», до складу якого входить дільниця № 20 (акт 2008 року) та ввійшло КЖЕП № 123 (акт 2006 року): співробітниками КП «Жилкомсервіс» перевірки паспортного режиму та проживання у будинках комунальної форми власності не проводяться; перевірки паспортного режиму та проживання ІНФОРМАЦІЯ_5 у 2006 та 2008 роках не проводилися; збір інформації про образ і спосіб життя громадян в компетенцію КП «Жилкомсервіс» не входить.

Відповідно до довідки за підписом заступника директора КП «Жилкомсервіс» ОСОБА_12 від 27 грудня 2011 року. ОСОБА_9 був зареєстрований з 22 липня 1998 року по 09 лютого 2011 року один, протягом сорока одного місяця не сплачується квартплата за надані комунальні послуги, іншою інформацією КП «Жилкомсервіс» не володіє.

Допитана у судовому засіданні за клопотанням позивача в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що є секретарем церкви «Благая Весть», прихожанкою якої є позивач ОСОБА_3, в квартирі спадкодавця ОСОБА_9 була на запрошення позивача, всього три рази, протягом останніх 2 років життя спадкодавця. Наявність в квартирі особистих речей, що могло б свідчити про факт спільного проживання позивача та спадкодавця, підтвердити не змогла. Про обставини та період знайомства позивача та спадкодавця, а також її другого чоловіка вона нічого повідомити не змогла, все, що стосується відносин позивача та спадкодавця, а також про стан його здоровя, їй відомо виключно зі слів позивача. Також свідок особисто підтвердила, що перебуває у дружніх стосунках як з позивачем, так її родичами матірю, сестрою, другим чоловіком, свекрухою.

Свідок ОСОБА_10 повідомила, що працювала паспортисткою з 1996 по 2014 рік, підтвердила факт проведення перевірок паспортного режиму за усним зверненням ОСОБА_3 та складання відповідних актів, але при цьому не змогла пояснити, для чого були потрібні ці акти, яким саме чином вона та члени комісії начебто пересвідчилися у спільному проживанні позивача та спадкодавця однією сім'єю; звідки сусідам відомо про факт спільного проживання позивача та спадкодавця однією сім'єю.

З медичних документів, які були витребувані за клопотання представника позивача вбачається, що ОСОБА_9 не проходив стаціонарне лікування у КЗОЗ ХМКБЛ № 17 в період з 01 січня 2002 року по 06 грудня 2010 року. З 09 січня 2002 року по 25 січня 2002 року ОСОБА_9 за направленням Комінтернівського РВК проходив лікування у 13-й лікарні м. Харкова, діагноз «хронічний гастродуоденіт та ерозивний бульбіт у фазі загострення з помірним больовим синдромом. Виписаний з покращенням, стан задовільний». З 16 квітня 2002 року по 20 квітня 2002 року ОСОБА_9 за направленням Комінтернівського РВК пройшов обстеження у 13-й лікарні м. Харкова, діагноз «хронічний гастродуоденіт та ерозивний бульбіт. Стан задовільний, виписаний по завершенню обстеження». Наступне і останнє звернення ОСОБА_9 за медичною допомогою, а фактично госпіталізація, сталася 06 грудня 2010 року в день його смерті.

Тяжкі захворювання спадкодавця ОСОБА_9, які тривали з 2002 року та в звязку з якими він був непрацездатним, його постійне перебування на лікарняному як в лікарні, так і на амбулаторному лікуванні вдома медичними документами не підтверджуються.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт спільного проживання однією сім'єю протягом 5 років до відкриття спадщини. Доказів підтверджуючих, що відповідач ОСОБА_5 свідомо ухилявся від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, який через тяжкі численні хвороби перебував у безпорадному стані матеріали справи не містять.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка.

Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки і не дістали об'єктивного підтвердження.

За положеннями ч. ч. 1,2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Фактичні шлюбні відносини за своєю суттю - це шлюбні відносини, які не мають державного визнання та реєстрації. Вони відзначаються серйозністю намірів сторін і спрямовані на тривале співжиття жінки та чоловіка.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, необхідно враховувати правила частини другою статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що позивач постійно проживала разом з спадкодавцем протягом 5 років до відкриття спадщини, з яким вели спільне господарство, мали спільний бюджет, за спільні кошти купували спірне майно, та що спадкодавець перебував у безпорадному стані, внаслідок чого позивач тривалий час надавала ОСОБА_9 матеріальне утримання та допомогу .

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник позивача не надала належних та допустимих доказів підтверджуючих, що відносини між позивачем та ОСОБА_9 мали ознаки сім'ї, між ними виникли взаємні права та обов'язки членів сім'ї, пов'язаних спільними побутом, їх відношення набули сталих сімейних, притаманних подружжю. Надані в обгрунтування позовних вимог докази не підтверджують факту, що між позивачкою та спадкодавцем склалися стосунки, які притаманні подружжю, з травня 2005 року по день його смерті. Позивачем не надано доказів набуття за спільні кошти будь-якого майна.

Доводи апеляційної скарги, що позивач опікувалась за ОСОБА_9, який знаходився в безпорадному стані, та його батько ухилявся від допомоги спадкодавцеві, у повній мірі повторюють доводи позовної заяви, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Статтею 1264 ЦК України встановлено право на спадкування у четверту чергу спадкоємців за законом осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Така особа також має право за рішенням суду на підставі ст. 1259 ЦК України одержати право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Судом першої інстанції було встановлено, що тяжкі захворювання спадкодавця ОСОБА_9, які тривали з 2002 року та в звязку з якими він був непрацездатним, його постійне перебування на лікарняному як в лікарні, так і на амбулаторному лікуванні вдома медичними документами не підтверджуються.

Оцінюючи встановлені у справі обставини, надані сторонами докази, на підтвердження своїх доводів та заперечень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність факту ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві ОСОБА_9 та усунення спадкоємця від спадкування. Позивачем не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_5 свідомо ухилявся від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, який через тяжкі численні хвороби перебував у безпорадному стані. Наявність можливості у відповідача ОСОБА_5 для надання матеріальної допомоги матеріалами справи не підтверджена. Таким чином позивачем не доведено право на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_9 та підстави для усунення відповідача від спадщини.

Посилання в апеляційній скарзі, що акти перевірки зроблено за проханням померлого ОСОБА_9 є безпідставними та протирічать поясненням свідка ОСОБА_10 Твердження апелянта, що пояснення свідків відображені у рішенні суду з відхиленням від дійсних пояснень, протирічать матеріалам справи (т. 2 а.с.145-147, 174-176, 232).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовується висновки суду першої інстанції та не містять зазначення обставин і доказів, які можна визнати належними доказами, та які могли б стати підставою для встановлення факту перебування позивача ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_9, зміну черговості отримання права на спадщину, встановлення факту ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцеві, усунення спадкоємця від спадкування та визнання права на спадщину в порядку спадкування за законом нарівні із спадкоємцем першої черги.

Висновки суду першої інстанції про недоведеності позовних вимог ОСОБА_3 відповідають встановленим у справі обставинам, підтверджуються наявними у справі письмовими доказами і доводами апеляційної скарги не спростовуються.

При вирішенні спору та ухваленні рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з підстав недоведеності позовних вимог суд першої інстанції виходив відповідно до ст.ст. 10,11,212,213 ЦПК України із повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовою колегією не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову .

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: