Справа № 344/3033/15-ц
Провадження № 2/344/1100/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фінанси та кредит» про визнання недійсним п. 7.2. договору, стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

в позові вказано, що сторони позивач отримав позику від відповідача, належним чином не виконав свої зобов`язання за вказаним договором, тому відповідач звернувся до суду про стягнення заборгованості у зв`язку із порушенням позивачем умов договору позики. На думку позивача вказане звернення відповідача до суду завдало йому моральної шкоди. Також позивач просив визнати недійсним п. 7.2 спірного договору, який ввів в оману позивача та місцевий суд що розглянув спір про стягнення з позивача заборгованості.

В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені та надав пояснення про те, що звернення відповідача до суду щодо стягнення з позивача заборгованості щодо не виконання умов договору позики завдало йому моральної шкоди, яку оцінив в 20000 гривень, також просив визнати недійсним п. 7.2 спірного договору, який ввів в оману позивача та місцевий суд що розглянув спір про стягнення з позивача заборгованості.

В судовому засіданні представник відповідача категорично заперечила позов у зв`язку з тим, що звернення до суду на захист порушеного права не може завдати будь-якої шкоди, оскільки є правом особи, що передбачене в Конституції України та положеннях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Також представник надала суду пояснення про те, що позов позбавлений будь-яких правових підстав, є формою зловживанням позивачем правом на звернення до суду.

Судом встановлено наступні обставини.

11/04/2006р. позивач та відповідач уклали договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194-pv-06, відповідно до якого позивач отримав від відповідач грошові кошти в якості позики.

В п. 7.2 зміст цього договору, а також відомості про фінансові операції, проведені відповідно до цього договору, визнаються сторонами конфіденційними й не підлягають розголошенню без згоди обох сторін, за винятком випадків передбачених чинним законодавством України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25/02/2011 р. стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за договором №194-pv-06 від 11/04/2006р. в сумі 113624 гривень.

Надані позивачем не завірені належним чином у спосіб передбачений законом копії судових рішень не стосуються підстав і предмету даного спору. Однак відповідно до ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В свою чергу відповідно до ст. 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань.

В ст. 32 Конституції України передбачено гарантію на судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти викладення в заявах, листах, адресованих іншим особам, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Отже звернення до суду не є поширенням неправдивої інформації про позивача. При цьому в Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду, що і було здійснено відповідачем у зв`язку із простроченням боржника - позивача.

В ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В ст. 204 ЦК України вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже позивачем не вказано на жодну із правових підстав, що передбачені в законі, для визнання правочину недійсним.

Також 17/06/2015 р. представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності.

Так спірний договір укладено 11/04/2006 р.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

В ст. 256 ЦК України вказано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із вказаними вимогами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Отже обов`язок доказування обставин завдання шкоди, її розміру, обґрунтованого розрахунку розміру покладено на позивача.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином позивачем не доведено правових підстав щодо вказаного позову, а тому він є формою зловживання правом на звернення до суду.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Фінанси та кредит» про визнання порушення умов п. 7.2. договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194-pv-06 від 11/04/2006р. щодо розголошення без згоди позивача та запиту суду конфіденційної інформації (змісту договору та відомостей про фінансові операції), що мало місце при поданні позовної заяви до Івано-Франківського міського суду у березні 2010 р., визнанні недійсним та скасуванні п. 7.2. договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194-pv-06 від 11/04/2006р. з моменту укладення, стягненні 20000 гривень моральної шкоди за порушення умов п. 7.2. договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №194-pv-06 від 11/04/2006р., відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський