Головуючий суду 1 інстанції - Березк О.М.
Доповідач - Коротких О.Г.
Справа № 431/3408/15-ц
Провадження № 22ц/782/877/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016року колегія суддів судової палати у цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Коротких О.Г.

суддів: Орлова І.В., Стахової Н.В.

за участю секретаря Коротенко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01.12.2015року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на 2/3частки будинку за набувальною давністю.

Встановила:

У червні 2015року позивач ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1., ОСОБА_3, Старобільської міської ради Луганської області про визнання права власності на 2/3частки будинку за набувальною давністю. У листопаді 2015р. позивач уточнила свої позовні вимоги, заявивши їх до Старобільської міської ради Луганської області. Вона посилається на те, що 14.04.2005року ОСОБА_4 подарував їй 1/3частку житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_1. і ОСОБА_3 є співвласниками цього будинку, їм належить по 1/3ч. Вони не з»являються в будинку тривалий час, не сплачують комунальні послуги, не підтримують його технічний стан. Більше десяти років позивач ОСОБА_2 проживає в будинку, намагається підтримувати його в задовільному стані, проводити будівельні роботи, на виконання яких Старобільська міська рада не дає дозволу, оскільки на це необхідна згода співвласників.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 01.12.2015року позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до вимог ст..213, ст.214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення ,яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд у числі інших вирішує також питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч.1,ч.3 ст.303 ЦПК України ,- під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2., суд першої інстанції виходив з вимог ст.344 ЦК України, зазначивши в своєму рішенні про відсутність у позивача добросовісності у володінні всім спірним будинком, як одного з обов»язкових умов набуття права власності за набувальною власністю. Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В суді першої інстанції встановлено, що 14.04.2005року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2. 1/3частку житлового будинку АДРЕСА_1. ОСОБА_1. і ОСОБА_3 є співвласниками цього будинку, їм належить по 1/3ч, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. Співвласники не з»являються в будинку тривалий час, не сплачують комунальні послуги, не підтримують його технічний стан. Понад десяти років позивач разом з чоловіком ОСОБА_6 користуються цим будинком, намагаються зробити покращення і переобладнання, але Старобільська міська рада не дає на це дозволу, оскільки необхідна згода співвласників.

Судом також встановлено: ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено копією свідоцтва про смерть /а.с.11/. Згідно відповіді державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася /а.с.23/. Стосовно співвласниці ОСОБА_1.,ІНФОРМАЦІЯ_2., ніяких відомостей позивачем не надано. З матеріалів справи вбачається, що вона зареєстрована в спірному будинку, що підтверджується копією будинкової книги /а.с.25-27/.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно /набувальна давність/, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п.9 пленуму ВССУ від 07.02.2014р. 35 «Про судову практику в справах про судовий захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів про набуття права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, наступне:

-володіння є добросовісним , якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалося протягом всього строку набувальної давності.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо відсутності у позивача такої складової умови набуття права власності за набувальною власністю, як добросовісне володіння чужим майном, оскільки ОСОБА_2. визнала свою обізнаність щодо інших співвласників будинку з моменту набуття нею права власності на 1/3ч. за договором дарування в 2005р, про що вона не заперечувала.

Вирішуючи заявлені вимоги ОСОБА_2., про встановлення факту с спільного проживання з чоловіком ОСОБА_6, суд допитав свідків по справі, дослідив докази і зробив правильні висновки щодо заявлених вимог, але не мотивував в цій частині своє рішення.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судова колегія вважає необхідним зазначити, що заявлена вимого позивача про встановлення факту спільного проживання з чоловіком не підлягає задоволенню, оскільки встановлення факту повинно породжувати юридичні наслідки, мати юридичне значення відповідно до вимог ст.256 ЦПК України. ОСОБА_2. не змогла пояснити ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції, яке юридичне значення має встановлення цього факту.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом норм матеріального і процесуального права не знайшли свого підтвердження і є необгрунтованими.

Виходячи з викладеного, колегія суддів, зазначає, що апеляційна скарга не спростовує правильних висновків суду першої інстанції, а тому підлягає відхиленню, рішення суду - залишенню без змін відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК України.

Керуючись ст..ст.209, 303, 304, 308,315 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Старобільського районного суду Луганської області від 01.12.2015року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: