АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 621/1062/16ц
Провадження №22-ц/790/4540/16
Головуючий 1 інст. - Чигирина Л.Г.
Категорія: встановлення факту Доповідач - Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів - Котелевець А.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 15 червня 2016 року по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

встановила:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення фактів що мають юридичне значення та просила:

- встановити факт належності їй правовстановлюючого документу - заповіту, складеного ОСОБА_2 08 вересня 1997 року та посвідченого секретарем виконавчого комітету Червоноармійського Першого сільської ради народних депутатів Вовчанського району Харківської області №45;

- встановити факт належності їй Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 березня 1963 року, виданого Радянським Сільбюро ЗАГС Вовчанського району Харківської області, актовий запис №1 від 10 березня 1953 року.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 15 червня 2016 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 відмовлено на підставі ч. 4 ст. 256 ЦПК України.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як необґрунтовану та постановлену з порушенням норм процесуального права, а справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У судове засідання заявник та заінтересована особа не з'явились, ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які беруть участь у справі, відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1, суд послався на те, що заявник: 1) не зазначила підстав залучення в якості заінтересованої особи приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапко І.М. та на які його права або обов'язки може вплинути рішення у справі; 2) не звернула уваги на те, що для порушення в суді справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно подавати, у тому числі, заяву з доказами того, що організація, яка видала документ, не може внести до нього відповідні виправлення; 3) не звернула уваги на те, що заповіт, складений ОСОБА_2 08 вересня 1997 року та посвідчений секретарем виконавчого комітету Червоноармійського Першого сільської Ради народних депутатів Вовчанського району Харківської області за реєстром № 45 не є правовстановлюючим документом, а є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті; 4) не звернула уваги на те, що відповідно до ч. 3 ст. 256 ЦПК України справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об'єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану ( до якого відноситься і свідоцтво про народження), судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Статті 15, 16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розглядом (ч.3 ст. 235 ЦПК).

В ч. 1 ст.. 256 ЦПК України наведено перелік фактів, про встановлення яких суд розглядає справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

За змістом п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що вона є спадкоємицею за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_2, померлого у 2013 році. Зазначала також, що вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом у зв'язку з тим, що при посвідченні заповіту секретарем сільської ради було допущено помилку у написанні її прізвища - у заповіті вказано російський переклад прізвища «ОСОБА_1», а згідно паспорта вона «ОСОБА_1». Внести відповідні виправлення до заповіту неможливо, оскільки заповідач помер.

Відповідно до п. 8 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого Постановою КМ України, від 15 червня 1994 року №419 виправлення до заповіту вносяться у присутності та за згодою заповідача та застерігаються посадовою, службовою особою.

З матеріалів справи вбачається, що заповідач помер 15 січня 2013 року.

Отже внести виправлення до заповіту у зазначеному Порядку на даний час неможливо.

Як вірно зазначив суд першої інстанції заповіт не є правовстановлюючим документом, а належить до одностороннього правочину, що виражає волевиявлення спадкодавця.

Разом з тим, відповідно до п.12 зазначеної вище постанови №5, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, зокрема, заповіту.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд, в порушення вимог ст.210 ЦПК України, не навів мотивів з яких він дійшов висновків, і закону, яким керувався, постановляючи ухвалу.

Стаття 256 ЦПК України, на яку є посилання в оскаржуваній ухвалі, передбачає можливість відмови у відкритті провадження лише якщо з заяви про встановлення факту що має юридичне значення вбачається спір про право (ч.4).

З яких підстав суд відмовив у відкритті провадження за вимогою про встановлення факту належності заявнику заповіту є незрозумілим.

Посилання в ухвалі на те, що заявник не зазначила підстав залучення в якості заінтересованої особи приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапко І.М. та не вказала на які його права або обов'язки може вплинути рішення у справі; а також на те, що заявник не надала суду докази того, що організація, яка видала документ, не може внести до нього відповідні виправлення, не могло бути правовою підставою для відмови у відкритті провадження за першою вимогою.

Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення суд зобов'язаний провести певні підготовчі дії, передбачені законом та з'ясувати, які фізичні та юридичні особи можуть бути заінтересовані у вирішенні цієї справи і підлягають виклику в судове засідання; визначити предмет доказування; встановити, чи передбачено законодавством позасудовий порядок вирішення справи; перевірити наявність доказів, що надані заявником, та у разі необхідності з дотриманням процесуального порядку сприяти витребуванню доказів, що підтверджують заявлену вимогу.

Якщо до відкриття провадження у справі суд встановить, що поданих заявником документів не достатньо для розгляду справи по суті, то відповідно до положень ст.235 ЦПК Укаїни він може запропонувати заявникові подати відповідні докази, шляхом постановлення ухвали про залишення заяви без руху.

Слід зазначити і те, що ч.2 ст.235 ЦПК України, дає суду право за власної ініціативи витретувати необхідні докази.

Що стосується другої вимоги заявника - встановлення факту належності свідоцтва про народження, то як вірно зазначив суд першої інстанції відповідно до ч.3 ст. 256 ЦПК України справи про встановлення факту належності особі свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають.

Проте враховуючи, що суд при постановленні оскаржуваної ухвали допустився порушення норм процесуального права та відмовив у відкритті провадження у цивільній справі вцілому, ухвала підлягає скасуванню з передачею питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 15 червня 2016 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді