Справа № 462/6292/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/129/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта - ОСОБА_2,

позивача- Гнаткович ОСОБА_3, третьої особи- Гнаткович (ОСОБА_4) Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4, про виділ частки у праві спільної сумісної власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4, про виділ частки у праві спільної сумісної власності у квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що разом із відповідачкою та третіми особами володіє на праві спільної сумісної власності спірною квартирою. Через невизначеність ідеальних часток у спільній сумісній власності на зазначену квартиру, вона не може вільно розпорядитись своєю часткою, а відповідачка добровільно не надає згоди на виділення такої. Просить виділити їй, відповідачці, третім особам та померлій бабусі - ОСОБА_7 по 1/5 ідеальних часток у спірній квартирі.

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визначено, що ОСОБА_5 належить 1/5 ідеальна частка у квартирі АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 у рівних частках судовий збір у розмірі 277, 32 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність рішення суду. Вважає, що таке ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_6 - ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_2 по 1/5 ідеальній частці у квартирі АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/5 ідеальну частку в квартирі АДРЕСА_2 у порядку спадкування.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2, позивача ОСОБА_6 ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_2 України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз'яснено, що, перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про право власності, виданого квартирно - експлуатаційною частиною району м. Львова 20.03.1997 року, квартира АДРЕСА_1, яка складається з 3 кімнат житловою площею 39,00 кв.м., загальною площею 69,5 кв.м., належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с. 6).

Довідкою з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію від 16.06.2014 року підтверджується, що у спірній квартирі зареєстровані-Дзюбина ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_5 (а.с. 5).

Згідно копії свідоцтва про смерть від 04 вересня 2010 року, ОСОБА_7 померла 03 вересня 2010 року (а.с.89).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка просила виділити частки із спільної сумісної власності, визначивши по 1/5 частки у спірній квартирі за кожним із співвласників та визначити право власності на 1/5 частку у даній квартирі за покійною бабусею ОСОБА_7 (а.с.2-4 ).

Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визначено, що ОСОБА_5 належить 1/5 ідеальна частка у квартирі АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_11 ОСОБА_3, районний суд керувався ст. ст. 368, 370 ЦК України, згідно яких: спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них є спільною сумісною власністю;

співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду, та прийшов до висновку про часткову підставність позовних вимог, із врахуванням того, що судом не встановлено обставин, які б давали підстави для збільшення чи зменшення часток співвласників та необхідність виділу позивачці частки у спірному майні, виходячи із принципу рівності часток, а саме встановити, що їй належить 1/5 частина спірної квартири. Водночас, оскільки позивачка звернулась до суду із позовом про виділення їй частки із спільного сумісного майна, відповідачка до суду про припинення між ними права спільної сумісної власності не зверталась, а тому підстав для визначення іншим співвласникам часток і поділу такого майна у суду немає.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що згідно повідомлення Другої львівської державної нотаріальної контори від 27 листопада 2010 року, ОСОБА_2 02.03.2011 року звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, яка померла 03 вересня 2010 року. До складу спадкового майна входить 1/5 частина квартири АДРЕСА_1. Позивачку ОСОБА_11 запрошено в ОСОБА_14 львівську державну нотаріальну контору із заявою про визначення частки за померлою ОСОБА_7 права власності на 1/5 частину спірної квартири (а.с.34).

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно ст. 67 Закону Закону України «Про нотаріат»свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Встановлено і не оспорюється сторонами, що позивачка не зверталася в нотаріальну контору із зазначеною письмовою заявою, відповідної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус не виносила. Таким чином, лише в разі обгрунтованої відмови нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції помилково встановив, що існує спір про право, та не врахував, що позивачкою порушений порядок одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом та за відсутності будь - яких доказів про порушення, невизнання чи оспорення прав ОСОБА_11 ОСОБА_3 на спадкове майно, прийшов до помилкового висновку про часткову підставність позову та визначив, що ОСОБА_5 належить 1/5 ідеальна частка у квартирі АДРЕСА_1.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення спору. Тому ухвалене рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у звязку із чим, відповідно до ч. 1 п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України таке рішення слід скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_11 - ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_4, про виділ частки у праві спільної сумісної власності - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М

ОСОБА_14