Справа № 323/3055/15-ц
№ провадження 2/323/28/16
РІШЕННЯ

іменем УКРАЇНИ

29.01.2016 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

секретаря - Тахтаул А.Л.,

за участю

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Фермерського господарства «ОСОБА_5П.», треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про відшкодування збитків, заподіяних самовільним зайняттям земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до Фермерського господарства «ОСОБА_5П.» (надалі - відповідач), в якому просив стягнути з відповідача грошову суму в розмірі 16589,04 грн. в порядку відшкодування збитків, завданих самовільним зайняттям земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протягом 2013-2015 років самовільно зайняв та використовував земельну ділянку площею 6,76 га, кадастровий номер :01:001:0152, розташовану на території Білогірївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», що належить позивачу на праві приватної власності. Жодних прав на зайняття та використання земельної ділянки позивач відповідачу не надавав, ніяких правочинів з відповідачем з приводу цієї земельної ділянки не вчиняв. У звязку з цим позивач, посилаючись на ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, ст. ст. 157, 211, 212 Земельного кодексу України, Порядок визначення відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 року № 284 з подальшими змінами та доповненнями (надалі Порядок № 284) просить, ОСОБА_3 визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару, ґрунту) без спеціального дозволу, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 року № 963 (надалі ОСОБА_3 № 963), просить стягнути з відповідача збитки, завдані самовільним зайняттям зазначеної земельної ділянки, за період 2013-2014 років в розмірі 11059,36 грн., за період 2015 року в розмірі 5529,68 грн., а всього16589,04 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав повністю та пояснив, що спірна земельна ділянка в період з 2012 по 2014 рік належала позивачу на праві спільної часткової власності та становила 1/5 частку земельної ділянки загальною площею 33,8 га, кадастровий номер :01:001:0137. Іншими співвласниками спільної земельної ділянки були ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9. У 2014 році співвласники цієї земельної ділянки уклали договір про виділ своїх часток у натурі, на підставі чого позивач отримав правовстановлюючі документи на свою земельну ділянку. Протягом 2012-2015 років позивач у жодні відносини з відповідачем з приводу використання своєї земельної ділянки не вступав, дозволу на її використання у будь-якій формі не надавав, повноважень на вчинення таких дій іншими особам не надавав. Факт самовільного зайняття земельної ділянки підтверджується як відсутністю відповідного правочину між сторонами, так і низкою письмових доказів, наданих в обґрунтування позову. Для визначення розміру збитків, завданих самовільним зайняттям його земельної ділянки, позивач звернувся до Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області. Комісія, створена розпорядженням голови зазначеного органу, визначила розмір збитків за період 2012-2014 років в розмірі 8970,70 грн., за період з 01.01.2015 року по 01.08.2015 року 2178,75 грн. Однак позивач, не погоджуючись з відповідним актом комісії, самостійно розрахував розмір збитків, керуючись Порядком № 284 та Методикою № 963. Розрахований розмір збитків полягає у неодержаній позивачем вигоді від використання його земельної ділянки, яку він міг отримати в період 2012-2015 років. Добровільно відповідач відмовився відшкодовувати зазначені збитки. Жодних грошових коштів з жодних правових підстав позивач від відповідача протягом 2012-2015 років, а також під час розгляду справи в суді, не отримував.

Представники відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 позов не визнали повністю.

Представник ОСОБА_3 пояснив, що спірна земельна ділянка використовувалась відповідачем, починаючи з 2007 року, на підставі договору оренди земельної ділянки, який не був зареєстрований у встановленому законом порядку. Протягом 2012-2015 років спірна земельна ділянка використовувалась відповідачем на підставі Договору оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року, який був укладений відповідачем з кожним із співвласників земельної ділянки загальною площею 33,8 га, кадастровий номер :01:001:0137, тобто в тому числі й з позивачем. При цьому всіх співвласників даної земельної ділянки представляв один із них, ОСОБА_7, батько позивача. Він підписав договір оренди, акти приймання-передачі земельної ділянки, інші юридично значущі документи. В подальшому ОСОБА_7 отримував кожного року орендну плату за себе та за кожного із співвласників, розписуючись у відповідних відомостях. Відповідач не вимагав від ОСОБА_7 документального підтвердження його повноважень на представництво інтересів інших співвласників земельної ділянки, оскільки той запевнив представників відповідача, що він, як глава родини, діє від імені всіх і є гарантом належного виконання домовленостей. Підстави довіряти ОСОБА_7 були, оскільки перед цим, починаючи з 2007 року, між ним та відповідачем існували подібні відносини, і випадків порушення взятих на себе зобовязань або заперечення факту домовленостей не було. В період 2012-2015 років відповідач відкрито та добросовісно використовував всі земельні ділянки, що є обєктом Договору оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року, подавав відповідну звітність про їх використання, сплачував відповідні податки. З огляду на це, відповідач вважає, що ознак самовільного зайняття земельної ділянки не було. Той факт, що Договір оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року не був зареєстрований у встановленому законом порядку, на відносини між сторонами не впливає, оскільки реєстрація не відбулась з обєктивних причин. Так, з 01.01.2013 року набрали чинності зміни у земельному законодавстві, відповідно до яких порядок реєстрації права оренди та повноваження органів реєстрації змінились, тривалий час існував хаос у цих відносинах. Крім того, позивач не повідомив, що у 2014 році виділив свою земельну ділянку в натурі.

Представники відповідача ОСОБА_5 та ОСОБА_2 підтвердили пояснення ОСОБА_3 та додали, що дійсно у всіх питаннях, повязаних з використанням спірної земельної ділянки, спілкувались особисто з ОСОБА_7, а позивача особисто побачили перший раз у 2015 році.

За клопотанням представників відповідача до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, були залучені інші співвласники земельної ділянки загальною площею 33,8 га, з якої була виділена земельна ділянка позивача, - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

Треті особи в судове засідання не зявились, подали заяви про розгляд справи без їх участі, та надали письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримали. При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у поясненнях повідомили обставини, аналогічні тим, що надані позивачем та його представником в обґрунтування позову. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 письмово пояснили, що у 2012 році давали згоду на передання відповідачу в оренду своїх часток спільної земельної ділянки, однак відповідач зареєстрованих договорів оренди їх земельних ділянок не передав, і тому щороку виплачує їм компенсацію за незаконне користування їх земельними ділянками. Орендної плати вони не отримували через відсутність зареєстрованого договору оренди землі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані ними докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 705950, виданого Оріхівським районним відділом земельних ресурсів Запорізької області на підставі розпорядження голови Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області від 2007 року № 40, зареєстрованого 27.08.2007 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 14, позивач набув право власності на 1/5 частку земельної ділянки загальною площею 33,8 га з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства», що розташована на території Білогірївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, кадастровий номер :01:001:0137.

Іншими співвласниками зазначеної земельної ділянки були ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

На підставі Договору про спільну часткову власність № 337 від 18.03.2012 року, укладеного між всіма співвласниками цієї земельної ділянки, 13.11.2012 року Оріхівською районною державною адміністрацією Запорізької області позивачу був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 357399, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 01784.

23.10.2013 року земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0137 була зареєстрована в Державному земельному кадастрі відділом Держземагенства у Пологівському районі Запорізької області.

16.08.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності позивача на 1/5 частку зазначеної земельної ділянки за номером 6701313, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 39.

29.09.2014 року позивач та інші співвласники цієї земельної ділянки уклали Договір про виділ у натурі часток з земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності. На підставі цього позивачу була виділена в натурі земельна ділянка площею 6,76 га, що складає 1/5 частку спільної земельної ділянки.

02.12.2014 року позивачу було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно за індексним номером 30307518, про те, що він є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0152, розташованої на території Білогірївської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, з цільовим призначенням «для ведення фермерського господарства».

Таким чином, починаючи з 2007 року позивач був співвласником зазначеної земельної ділянки, а з 02.02. 2014 року він є одноосібним власником спірної земельної ділянки.

Зазначені вище факти особами, які беруть участь у справі, не оспорюються, та підтверджуються низкою залучених до матеріалів справи документів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Позивач, заперечуючи факт передачі своєї земельної ділянки відповідачу в оренду, або на інших правових підставах, послався на те, що жодного правочину з відповідачем з приводу своєї земельної ділянки не укладав.

Оцінюючи доводи позивача та заперечення відповідача щодо обставин, повязаних з укладання Договору оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року, суд виходить з того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що була чинною станом на 07.12.2012 року) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

За визнанням представників відповідача, Договір оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року не був зареєстрований. Ця обставина підтверджується також листом Управління Держземагенства у Пологівському районі Запорізької області від 08.04.2015 року № 29-28-0.3-1300/2-15, яким повідомлено, що станом на 01.01.2013 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею відсутній будь-який запис про реєстрації договору оренди спірної земельної ділянки.

Доводи представників відповідача щодо того, що договір оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року не був зареєстрований з причин, які від нього не залежали, суд відхиляє.

Дійсно, з 01.01.2013 року набула чинності низка змін у земельному та цивільному законодавстві. Зокрема, був скасований правовий інститут державної реєстрації договорів оренди землі, замість нього був запроваджений порядок, згідно якого речові права не земельні ділянки, в тому числі право оренди, підлягають державній реєстрації, і лише з цього моменту вважаються такими, що виникли.

Однак чинність договору має оцінюватись за законом, що діяв на момент укладання.

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати Договір оренди земельної ділянки від 07.12.2012 року таким, що був укладений та набув чинності відповідно до законодавства, що було чинним станом на 07.12.2012 року. Наявність перешкод у державній реєстрації договору оренди землі та (або) права оренди як речового права не могла бути підставою для початку фактичного використання відповідачем спірної земельної ділянки.

Крім цього, суд бере до уваги пояснення представників відповідача, що позивач безпосередньої участі в підписанні зазначеного договору оренди не брав, належним чином оформлених повноважень на представництво інтересів позивача відповідачу ніхто не надавав.

Визначення поняття самовільного зайняття земельної ділянки наведено у ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" де, зокрема, зазначено, що такими є - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Таким чином, виходячи з положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, суд вважає доведеним відсутність у відповідача правових підстав для фактичного використання земельної ділянки, що належить позивачу на праві власності, в період 2013-2015 років.

Вирішуючи питання про відшкодування збитків, завданих позивачу самовільним зайняттям його земельної ділянки, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на таке.

Так, згідно до ст. 188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється спеціально уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" складання актів перевірок дотримання вимог земельного законодавства відноситься до повноважень державних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно до п. 4 ОСОБА_3 № 963 розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки визначається для всіх категорій земель (крім земель житлової та громадської забудови) за такою формулою: Шс= Пс х Нп х Кф х Кі, де Шс - розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, гривень; Пс - площа самовільно зайнятої земельної ділянки, гектарів; Нп - середньорічний дохід, який можна отримати від використання земель за цільовим призначенням, визначений у додатку 1, з урахуванням переліків, наведених у додатках 2 і 3; Кф - коефіцієнт функціонального використання земель, визначений у додатку 4; Кі - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель, який дорівнює добутку коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земель за 2007 та наступні роки, що визначаються відповідно до Порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого постановою КМУ від 12.05.2000 року.

Згідно з п. 7 ОСОБА_3 № 963 розрахунок розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться Держекоінспекцією та її територіальними органами або Держсільгоспінспекцією та її територіальними органами, а розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, - територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 листопада 2000 р. № 1619.

Разом з тим, розрахунок шкоди здійснений не територіальними органами Держекоінспекції або Держсільгоспінспекціїв Оріхівському районі, а самим позивачем.

При цьому Державна інспекція сільського господарства в Запорізькій області фактично відмовила позивачу у проведенні відповідного розрахунку, пославшись на те, що Методикою № 963 не передбачено врахування періоду самовільного зайняття земельної ділянки. Про це зазначено у листі Держсільгоспінспекції в Запорізькій області від 22.04.2015 року, в якому, крім іншого, зазначено, що факт самовільного зайняття земельної ділянки встановлюється актом перевірки, актом обстеження та протоколом про адміністративне правопорушення.

Відтак, підставою для здійснення розрахунку розміру шкоди, заподіяної державі територіальній громаді, юридичним або фізичним особам внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, є зазначені документи в їх сукупності, оскільки саме вони можуть підтвердити сам факт самовільного зайняття земельної ділянки, розмір зайнятої ділянки та період часу, протягом якого вона використовується без належних правових підстав.

Тобто, самовільне зайняття земельних ділянок, якщо воно підтверджене допустимими доказами, є вчиненням протиправних дій, що є однією із складових частин делікту, передбаченого ст. 1166 ЦК України.

Зазначеного обсягу документів позивачем у справі не надано.

Замість цього позивачем наданий Акт № 1 районної комісії щодо порядку визначення та відшкодування розміру збитків, заподіяних власникам землі та землекористувачам на території Оріхівського району Запорізької області від 04.12.2015 року, затверджений розпорядженням голови Оріхівської районної державної адміністрації Запорізької області від 07.12.2015 року № 395. Із змісту цього акту слідує, що загальний розмір збитків, завданих позивачу за період з 01.01.2012 року по 17.08.2015 року, становить 8970,70 грн. за період 2012-2014 років та 2178,75 грн. за період з 01.01.2015 року по 01.08.2015 року.

Однак цей акт не може бути визнаний допустимим доказом завданих позивачу збитків, оскільки, по-перше, сам позивач з ним не погодився, зробивши власний розрахунок, а по-друге - він складений без участі самого позивача та представників Фермерського господарства «ОСОБА_5П.», що є порушенням п. 2 Порядку № 284.

Стаття 22 ЦК України визначає загальну норму щодо відшкодування збитків внаслідок наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків та причинний зв'язок між порушенням права та збитками, а також вина, особи, яка завдала збитків. Відсутність будь-якого з цих елементів виключає відповідальність у вигляді стягнення збитків, якщо інше не передбачено законом. Також у цій статті визначено поняття збитків, якими є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З аналізу вказаних норм законодавства виходить, що відшкодування шкоди у разі самовільного зайняття земельної ділянки здійснюється лише у разі встановлення самого факту завдання шкоди, порушення цивільного права чи інтересу власника землі, вини порушника та причинного зв'язку, між шкодою та діями порушника.

У п. 3 Порядку № 284 зазначено, що неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

У позовній заяві не зазначено, яку шкоду заподіяно відповідачем, у чому вона полягає. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про нанесення шкоди: ні в якості реальних збитків, ні у якості упущеної вигоди.

У своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні, представник позивача зазначив, що предмет позову складають неодержані позивачем доходи.

В силу ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статті 60 ЦПК, статті 61 ЦПК докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, як в даній справі лише на показах позивача, щодо факту самовільного зайняття земельної ділянки.

Виходячи з аналізу чинного законодавства, суд вважає, що визначення розміру шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, є неможливим без визначення на місцевості площі самовільно зайнятої земельної ділянки, оскільки відповідні розрахунки мають проводитись в першу чергу з розміру фактично зайнятої площі. У звязку з цим позивач мав довести перед судом, що всі без виключення належні йому 6,76 га спірної земельної ділянки були фактично зайняті відповідачем.

Зважаючи на наведене вище, в його сукупності та виходячи з принципів законності, розумності і справедливості, а саме, що матеріали справи не містять допустимих доказів на підтвердження розміру невідшкодованої шкоди, завданої позивачеві, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок самовільно зайнятої земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 22, 1166 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 1, 4, 57-61, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_4 до Фермерського господарства «ОСОБА_5П.», треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про відшкодування збитків, заподіяних самовільним зайняттям земельної ділянки, відмовити.

Повний текст рішення складений 03.02.2016 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_10