ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Чернишової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом з вимогами усунути ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від права на спадкування за законом на все майно після смерті їх матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Вимоги мотивує тим, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на жилий будинок АДРЕСА_1. Спадкоємицями першої черги є позивачка та відповідачка, як діти померлої. У встановлений законом строк сторони подали відповідні заяви до нотаріуса про прийняття спадщини. Позивачка вважає, що відповідачку необхідно усунути від права на спадкування, оскільки відповідачка не проживала в будинку, де проживала мати, з 2007 року взагалі припинила з нею будь-яке спілкування, не доглядала за матір'ю під час її хвороби, матеріально не забезпечувала. Тому вважає, що відповідачку необхідно усунути від права на спадщину, як таку, що ухилилася від надання допомоги своїй матері, яка внаслідок тяжкої хвороби перебувала у безпорадному стані, а також потребувала матеріального утримання.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Відповідачка та її представник позов не визнали та просили суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла ОСОБА_5, про що складено відповідний актовий запис №215 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належний їй на праві власності на підставі договору дарування жилий будинок АДРЕСА_2

Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Заповіту за своє життя ОСОБА_5 не склала, тому спадкування на майно повинно здійснюватись за законом.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, яка визначає черговість спадкування за законом передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Серед спадкоємців першої черги за законом на день смерті ОСОБА_5 є її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Правовою підставою звернення до суду позивачем визначені положення ч. 5 ст. 1224 ЦК, відповідно до якої особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону та вимог позивача суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК повинен установити і факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Наявність (відсутність) зазначених обставин суд повинен встановити за допомогою належних доказів. При цьому суд повинен оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що у зв'язку із станом здоров'я (тяжкою хворобою ніг, хронічною серцево-судинною недостатністю, повною спроможністю до самообслуговування після операції напередодні смерті) та похилим віком їхня мати потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування, матеріальної підтримки, однак відповідач свідомо ухилялась від своїх обов'язків щодо догляду за мамою.

Як передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_5 через тяжку хворобу перебувала у безпорадному стані, що підтверджується медичними документами та не заперечується сторонами у справі.

Отже в результаті тяжкої хвороби, яка прогресувала після проведеної операції у жовтні 2014 року до самої смерті ОСОБА_5 перебувала у безпорадному стані, в силу чого остання не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування.

З наведеного виходить, що під час розгляду справи факт перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані не підлягає доказуванню, оскільки сторонами не оспорюється.

Разом з тим, проблемним питанням у спірних правовідносинах є встановленняфактів ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, та потреба спадкодавця в допомозі саме відповідачки. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»).

В ухвалі від 15.09.2010 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах роз'яснила, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

При встановлені, чи мав у спірних правовідносинах факт ухилення ОСОБА_3 від надання матері допомоги при можливості її надання суд виходить з наступного.

Як на беззаперечний доказ умисного ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги спадкодавцю позивач посилалась на факт тривалого невідвідування нею хворої матері. При цьому, як доказ на підтвердження цього факту надаючи Акт №1758 від 16.11.2015 року та Довідку №2001 від 14.12.2015 року, що видані комітетом самоорганізації населення, про те, що ОСОБА_3 з червня 2007 року за адресою: АДРЕСА_3, не проживала (а.с.25, 43).

Проте, як вбачається з листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» та обставина, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги.

Крім цього, суд не приймає акт №1758 та довідку №2001 в якості належних доказів по справі з огляду на наступне.

Так, положення ЦПК України встановлюють правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Крім того, у цивільному процесі до ознак доказу відноситься достовірність - це властивість доказу, що характеризує точність, правильність відображення обставин, що належать до предмета доказування. Достовірним є доказ, що містить правдиву інформацію про дійсність. Достовірність доказу залежить від доброякісності джерела інформації (відомостей), відповідності доказів один одному, загальної оцінки всіх зібраних і досліджених доказів.

Як встановлено судом під час розгляду справи, ОСОБА_3 у 2009 році впродовж кількох місяців, та у 2012 році проживала у будинку матері разом із нею за адресою АДРЕСА_4

Відповідно до довідки №156 від 02.12.2015 року виданої ДНЗ №5 «Сонечко», ОСОБА_6 (донька відповідачки) відвідувала зазначений дошкільний навчальний заклад з 01.09.2011 року по 31.03.2012 року. Як пояснила представник відповідача, зазначений дошкільний навчальний заклад територіально приближений до будинку ОСОБА_5, тому під час тимчасового проживання у матері малолітня донька відповідачки відвідувала саме цей заклад.

Крім того, наведені факти тимчасового проживання відповідачки у будинку матері підтверджені показами свідка ОСОБА_7, які суд вважає достовірними, так як вони узгоджуються з матеріалами справи.

Таким чином, за результатом дослідження та оцінки акту №1758 та довідки №2001 суд не приймає їх як докази того, що відповідачка з червня 2007 року за адресою своєї реєстрації не проживала, тобто суд не може покласти в основу свого рішення докази, достовірність змісту яких викликає сумніви.

При встановлені, чи мав у спірних правовідносинах факт потреби ОСОБА_5 в допомозі саме ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Як зазначає позивач та як вбачається з показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, вона постійно зверталась до сусідів та знайомих із проханням надати їй допомогу у транспортуванні матері, у догляді за нею та ін., та з проханням у наданні в борг грошей.

За твердженням позивачки, звернення до сусідів за допомогою обумовлено тим, що відповідач категорично відмовлялась у наданні такої допомоги, всі її звернення до неї лишались незадоволеними, тому за відсутністю можливості самостійно виконати певні умови догляду за матір'ю вона була вимушена звертатись за сторонньою допомогою.

Свідок ОСОБА_12, яка є сусідкою позивачки, є членом вуличного комітету і неодноразово провідувала хвору ОСОБА_5, у судовому засіданні показала, що під час чергового відвідування їх сім'ї чула телефонну розмову, потім зі слів ОСОБА_1 їй стало відомо, що розмова відбувалась між нею та її сестрою ОСОБА_3, яка відмовила у проханні ОСОБА_1 надати їй допомогу.

Разом з тим, чітких пояснень щодо змісту розмови - між ким відбувалась розмова, якого роду допомога і кому саме вона потрібна, зміст відповіді на прохання ті ін.. зазначений свідок не надав, оскільки зміст розмови їй відомий зі слів позивачки.

Суд оцінює покази цього свідка критично та не приймає до уваги, оскільки про всі події ОСОБА_12 відомо лише зі слів позивача і вона не була безпосередньо присутня при тих обставинах, які пояснювала у судовому засіданні, про що свідок також зазначила.

Інші свідки, на покази яких послався позивач на підтвердження факту умисного ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги матері, висловили лише свої оціночні твердження щодо неналежного надання допомоги відповідачкою своїй матері, на пославшись на будь-які об'єктивні дані, які свідчили б про наявність такого факту.

Крім того, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що ОСОБА_3 у 2014 році під час телефонної розмови з відповідачкою та їй сказала, що знаходиться разом із матерю в лікарні у м. Києві. Свідок переконливо наполягала на тому, що відповідачка з матір'ю спілкувалась, зі слів ОСОБА_3 вона їздила до матері, купляла необхідні речі, ліки та ін.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що вона допомагала матері під час хвороби, спілкувалась із нею, була у лікарні.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками.

Судом прийнято до уваги, що покази свідків, допитаних за клопотанням позивача, та покази свідків, допитаних на клопотанням відповідача, зовсім протилежні щодо обставин надання допомоги відповідачкою своїй матері, у чому спостерігається безпосередня заінтересованість у вирішенні спору на користь позивача, а у іншої групи свідків - на користь відповідача. Тому суд приходить до переконання, що такі покази суперечливі між собою, є взаємовиключними, а тому не можуть вважатися належними доказами у справі, не можуть буди джерелом достовірної інформації, а тому їх слід відкинути.

В той же час, матеріалах справи немає доказів того, що необхідність допомоги від доньки, яка вже тривалий час постійно проживала своєю сім'єю із чоловіком та донькою, була конче необхідною для існування матері, адже весь цей час догляд за нею здійснювала позивачка, з якою вона проживала разом.

Також не встановлено доказів того, що ОСОБА_5 у зв'язку з віком та хворобою висловлював прохання про надання допомоги, а ОСОБА_3 свідомо від її надання ухилялася.

Звернень позивача до відповідача чи спадкодавця до неї чи будь-яких інших осіб про те, що допомоги та уваги до матері від ОСОБА_3 недостатньо та вона, незважаючи на постійну допомогу та підтримку позивача, перебуває у безпорадному стані та потребує допомоги саме від відповідача, - за життя спадкодавця не було та доказів цьому не представлено.

Тобто, факту навмисного ухилення спадкоємця від надання допомоги безпорадному спадкодавцю з боку позивачки не доведено.

Суд не приймає посилань представника позивача на той факт, що внаслідок безпорадного стану ОСОБА_5 фізично не могла самостійно звернутись до ОСОБА_3 за допомогою, оскільки при вирішенні спірного питання про ухилення від надання допомоги при можливості її надання необхідним є факт потреби такої допомоги особисто спадкодавцем. Тобто необхідним єзовнішній вияв волі спадкодавця, який може виражатися у діях (висловлення прямих прохань, заклик до надання допомоги) та у бездіяльності (скарги іншим особам на ненадання допомоги, прохання до інших осіб на звернення за допомогою). Волевиявлення спадкодавця повинне бути свідомим, вільним, справжнім і здебільшого мати певну форму.

Жодний зі свідків не підтвердив того, що ОСОБА_5 або ОСОБА_1 саме на прохання матері, а не з власних мотивів, зверталась за допомогою до відповідачки.

Аналогічно не доведено будь-якими належними та допустимими доказами того факту, що позивач звертався до відповідача з проханням надати матеріальну допомогу через відсутність змоги надавати її та факту бездіяльності з цього приводу відповідача, як уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язаного з винною поведінкою ОСОБА_3, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Не підтверджені ці обставини і поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні, не встановлено об'єктивних, чітких та несуперечливих показань свідків, які необхідні для встановлення об'єктивної істини в справі при винесенні законного та обґрунтованого рішення. На переконання суду показання всіх допитаних свідків є суперечливими, містять протиріччя і не дають змогу встановити зв'язок між показаннями свідків, поясненнями сторін і спірними правовідносинами, та фактично є неспроможними підтвердити чи спростувати наявні у справі письмові докази та пояснення сторін, а тому оцінюються судом критично.

Відповідно до витягу з наказу №1-К від 02.01.2013 року ОСОБА_5 прийнята на посаду сестри медичної патронажної педіатричного відділення Фастівської амбулаторії ЗПСМ, а відповідно до витягу з наказу № 44-К від 18.03.2015 року вона звільнена з роботи за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України з 29.03.2015 (а.с. 69, 70).

З довідки про доходи №213 від 22.12.2015 року, виданої Фастівським ЦП МСД вбачається, що ОСОБА_5 з січня по березень 2015 року отримала заробітну плату у загальному розмірі 9116,85 грн. (а.с. 71).

Крім того, з довідки УПФУ №50 від 05.01.2016 року вбачається, що ОСОБА_5 з до березня 2015 року отримувала пенсію (а.с. 64-68).

Надана позивачем довідка №1 від 25.01.2016 року Комунального закладу «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» не спростовує факту отримання ОСОБА_5 доходу у вигляді заробітної плати, а лише підтверджує факт перерахування нарахованих коштів на рахунок цієї установи, тому вона судом не приймається в якості доказу, оскільки не відноситься до предмету доказування.

Матеріалами справи не доведено значну потребу покійної у матеріальній допомозі.

Перевіряючи питання про можливість ОСОБА_3 надавати допомогу хворій матері судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 має на утриманні доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка має право на пільги і компенсації відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З довідки УПСЗН Фастівської міської ради №1218 від 16.08.2013 року вбачається, що від ОСОБА_14 на її користь на утримання доньки підлягали сплаті аліменти. З пояснень відповідача відомо, що вона отримувала аліменти у розмірі 500 грн.

Як вбачається з копії трудової книжки відповідачки, 31.03.2014 року вона була звільнена з роботи фітнес-тренера за угодою сторін.

Наведені вище обставини викликають сумнів можливість ОСОБА_14 надавати реальну матеріальну допомогу хворій матері.

Крім того, суд констатує факт неприязних стосунків між позивачем та відповідачем, що виникли внаслідок суперечок щодо спадкового майна.

Даний факт підтверджується показаннями свідка ОСОБА_15, який є колишнім чоловіком позивачки, і був безпосереднім очевидцем подій під час конфліктів, які виникали між сестрами з приводу того, хто буде проживати у спадковому будинку. Також свідок показав, що мати говорила, що будинок залишиться донькам по ? кожній. На питання щодо взаємовідносин між ОСОБА_5 та відповідачкою свідок показав, що відносини між ними були добрими.

Також свідок ОСОБА_8 під час допиту показала, що ОСОБА_5 дуже любила доньку ОСОБА_14

Судом не встановлено під час розгляду справи будь яких обставин, які свідчать про неприязні стосунки між спадкодавицею ОСОБА_5 та її донькою ОСОБА_14, надані пояснення як учасниками процесу так і свідками свідчать про існування між ними нормальних сімейних відносин.

Таким чином, сам характер поведінки відповідача не свідчить про її умисну бездіяльність, спрямовану на умисне ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Існування між сторонами неприязних стосунків дає обґрунтовані підстави критично ставитись до пояснень позивача про те, що саме винятково тільки вона доглядала за матір'ю, купляла необхідні медикаменти, оплачувала лікування та медичні обстеження, а відповідач ухилявся від надання хворій матері, який перебував у безпорадному стані, необхідної допомоги.

Суд також зазначає, що факт надання матеріальної допомоги особі, яка її потребує, підлягає доказуванню шляхом надання відповідних письмових доказів про передачу (отримання) коштів, понесення інших витрат, пов'язаних з лікуванням та доглядом хворого, тому їх доведення не може ґрунтуватись на поясненнях сторони цивільного процесу, та показах свідків, в той же час в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуально кодексу України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, з матеріалів справи, зокрема з квитанцій аптек, не вбачається, що саме позивачка купували ліки саме для матері ОСОБА_5, чи що вказані в квитанціях ліки були призначені ОСОБА_5 для лікування.

Позивачем наданий рецепт №9273 від 2014 року на один лікарський засіб виписаний на ім'я ОСОБА_16, що не може бути достатнім підтвердженням понесення позивачем витрат на лікування та догляд хворої матері.

Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів, які б давали суду підстави встановити факт:ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання та потреба спадкодавця в допомозі саме відповідача, суд, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях дійшов висновку, що, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, ст.ст. 3, 202, 203 СК України, ст. ст. 1222-1224,1258,1259,1261,1264,1265,1268,1270 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування", листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом - відмовити.

У судовому засіданні 02 лютого 2016 року проголошена вступна та резолютивна частина рішення. Повний текст рішення буде виготовлений 05 лютого 2016 року.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області, протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час його проголошення, протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.Ю.Чернишова