22-ц/775/151/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Щербіна А.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, виселення, вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні власним майном, пред'явленим з урахуванням уточнень (а.с. 58-61) до ОСОБА_3 і її сина ОСОБА_4 В обґрунтування позову посилався на наступне. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 31.03.2014р., залишеним в касаційній інстанції без змін, призведено розподіл в натурі домоволодіння № 13 по проїзду ОСОБА_5 в місті Маріуполі між позивачем і ОСОБА_3: позивачеві виділено в натурі квартиру № 2 по літ. А/п і літ. А-1 з низкою приміщень загальною площею 83,7кв.м., будівлю літ. Б (вбиральня); 1/4 літ. № 1 (забору); 1/4 літ. I (замощення), що в загальному становить 50/100 реальних часток або 1/2 ідеальні частки; в результаті призведення розподілу земельної ділянки позивачеві виділено ділянку площею 187кв.м. Позивач посилався на те, що відповідачі, займаючи цілком будинок і земельну ділянку, перешкоджають його потраплянню до власного житла. На підставі ст.ст. 383, 387 ЦК України просив витребувати у ОСОБА_3 і ОСОБА_4 належну йому на праві власності присуджену частину домоволодіння № 13 по проїзду ОСОБА_5 у місті Маріуполі і земельну ділянку; виселити відповідачів з даної частини домоволодіння та зобовязати звільнити належну йому частку земельної ділянки; вселити позивача в належну йому частину домоволодіння № 13; відшкодувати за рахунок відповідачів понесені судові витрати з оплати судового збору і правової допомоги.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено ОСОБА_4 з частини домоволодіння № 13 по проїзду ОСОБА_5 в місті Маріуполі Донецької області, а саме: по літ. А/п: приміщення 1-5 (коридор), площею 2,8кв.м; приміщення 1-6 (ванна), площею 3,2кв.м, приміщення 1-7 (туалет), площею 3,4кв.м; приміщення 1-8 (приміщення), площею 10,2кв.м; приміщення 1-9 (приміщення), площею 12,3кв.м; по літ. А-1: приміщення 2-2 (коридор), площею 3,7кв.м; приміщення 2-3 (кладова), площею 1,5кв.м; приміщення 2-4 (передня), площею 13,5кв.м; приміщення 2-5 (жиле), площею 7,3кв.м; приміщення 2-6 (жиле), площею, 9,2кв.м; приміщення 2-7 (жиле), площею 10,3кв.м; приміщення 2-1 (сені), площею 6,3кв.м, що разом по літ. А/п та літ. А-1 становить 83,7кв.м, а також з будівлі літ. Б (уборна); 1/2 літ. № 1 (забор); 1/2 літ. І (замощення). Вселено ОСОБА_2 в зазначену частину домоволодіння № 13. Зобовязано ОСОБА_4 звільнити земельну ділянку площею 187 кв.м, яка має розміри: 3,50м по межі з ділянкою № 48 по вул. Терновій; 12,30м, 6,20м, 5,0м, 6,40м, 0,8м, 3,50м по кордону з ділянкою власника даного домоволодіння ОСОБА_3; 5,20м, 7,90м, 3,80м по межі з ділянкою загального користування; 30,02м по межі з ділянкою № 46 по вул. Терновій; 8,80м по межі з ділянкою № 11 по проїзду ОСОБА_5. В інший частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання з розподілом судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення в частині відмови у витребуванні у відповідачів належної позивачеві частини домоволодіння № 13 по проїзду ОСОБА_5 і частини земельної ділянки, відмови у виселенні співвласника ОСОБА_3 не оскаржується. Тому апеляційний суд в даній частині не перевіряє судове рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_5, які заперечували проти апеляційної скарги, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи відповідача ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_6, від яких надійшли заяви про вирішення справи у їх відсутність, а також у відсутність співвідповідача ОСОБА_3, яка повідомлена про дату і час розгляду справи шляхом вручення судової повістки її представникові (ч. 5 ст. 76 ЦПК України), дослідивши письмові матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, позивачеві ОСОБА_2 належить спадщина у вигляді 1/2 частини жилого будинку № 13 з усіма побудовами подвіря і 1/2 частини земельної ділянки, площею 0,0441га, розташовані по проїзду ОСОБА_5 у м. Маріуполі Донецької області відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.05.2009р. реєстр. № 1-1083, № 1-1084.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 31.03.2014р. у справі № 22-ц/775/2/2014(м), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.08.2014р., розділено домоволодіння № 13 по проїзду ОСОБА_5 в місті Маріуполі Донецької області та виділено ОСОБА_2 в натурі квартиру № 2, що включає по літ. А/п: приміщення 1-5 (коридор), площею 2,8кв.м.; приміщення 1-6 (ванна), площею 3,2кв.м, приміщення 1-7 (туалет), площею 3,4кв.м; приміщення 1-8 (приміщення), площею 10,2кв.м; приміщення 1-9 (приміщення), площею 12,3кв.м; по літ. А-1: приміщення 2-2 (коридор), площею 3,7кв.м; приміщення 2-3 (кладова), площею 1,5кв.м; приміщення 2-4 (передня), площею 13,5кв.м; приміщення 2-5 (жиле), площею 7,3кв.м; приміщення 2-6 (жиле), площею, 9,2кв.м; приміщення 2-7 (жиле), площею 10,3кв.м; приміщення 2-1 (сені), площею 6,3кв.м, що разом по літ. А/п та літ. А-1 становить 83,7кв.м, а також будівлю літ. Б (уборна); 1/2 літ. № 1 (забор); 1/2 літ. І (замощення). Цим же рішенням призведено розподіл земельної ділянки: виділено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 187кв.м., яка має такі розміри: 3,5м по межі з ділянкою № 48 по вул. Терновій; 12,3м, 6,2м, 5,м, 6,40м, 0,8м, 3,5м по кордону з ділянкою власника даного домоволодіння ОСОБА_3; 5,2м, 7,9м, 3,8м по межі з ділянкою загального користування; 30,02м по межі з ділянкою № 46 по вул. Терновій; 8,8м по межі з ділянкою № 11 по проїзду ОСОБА_5.

Задовольняючи частково позов, суд врахував, що ОСОБА_4, який є членом сім'ї ОСОБА_3, використовує частину домоволодіння, що присуджена ОСОБА_2 за судовим рішенням від 31.03.2014р., чим чиняться перешкоди позивачеві в користуванні спадковим майном, яке йому належить з часу прийняття спадщини. На підставі цього суд дійшов висновку про обґрунтованість обраного позивачем способу захисту своїх майнових прав у вигляді виселення ОСОБА_4, що не є співвласником домоволодіння, з частки будинку, що належить ОСОБА_2, а також звільнення відповідачем його частки земельної ділянки, що є частиною спадкової маси, та вселення позивача у його власну частину домоволодіння.

З такими висновками суду в оскаржуваній частині не можна не погодитись.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачеві, як співвласнику будинку, чиняться перешкоди з боку відповідача ОСОБА_4 в реалізації права власності щодо відведеної ОСОБА_2 за рішенням суду частини будинку у вигляді квартири № 2 і належних до цієї частки господарських будівель і споруд, що є підставою для захисту прав позивача шляхом виселення відповідача з належної позивачеві частки будинку, вселення позивача у виділені йому приміщення будинку, а також зобов'язання відповідача звільнити відведену позивачеві земельну ділянку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не вчинення позивачем реєстрації свого права власності 1/2 частини будинку, набутої в порядку спадкування за законом, як на підставу відмови у позові, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

За змістом ст. 182 ЦК України, ч. 2 ст. 3 ЗУ від 01.07.2004р. № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», на які посилається в апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, з державною реєстрацією нерухомих речей законодавець пов'язує момент виникнення права власності.

За п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-VI: державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Поряд з цим, відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Виходячи з наведеної норми Основного Закону держави, у вищезгаданому рішенні апеляційного суду від 31.03.2014р., законність якого перевірена судом касаційної інстанції, втілена правомірність набуття права власності ОСОБА_2 відведеної йому частки домоволодіння в натурі - квартири № 2 з належними спорудами і будівлями. При цьому судами прийнято свідоцтво ОСОБА_2 про право власності на спадкове майно за достатню правову підставу для того, аби ухвалити рішення про розподіл будинку в натурі.

Отже, таке чинне судове рішення є для позивача юридично забезпеченою можливістю власника для реалізації свого права на користування, розпорядження присудженою часткою, і його захисту в межах вирішення даної справи з усуненням перешкод згідно із ч. 3 ст. 358, ст. 391 ЦК України у вигляді виселення відповідача ОСОБА_4, що займає будинок в цілому, чим створює фактичні перешкоди до користування позивачем відведеними йому приміщеннями будинку, що не було спростовано в ході розгляду справи.

Суд першої інстанції врахував набуття ОСОБА_2 права власності на спадкове майно з часу відкриття спадщини згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України і з цих підстав відхилив твердження ОСОБА_4 щодо неможливості позивача користуватись присудженою йому часткою домоволодіння без реєстрації права власності. Відхилення таких доводів відповідача колегія суддів знаходить переконливим.

І, оскільки у виниклому спорі (про усунення перешкод шляхом виселення відповідачів) не йдеться про юридичну долю цих присуджених позивачеві приміщень, для чого необхідною складовою була б державна реєстрація речового права, то доводи скарги ОСОБА_4, як члена сім'ї співвласника будинку ОСОБА_3, вмотивовані суто положеннями Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», є непереконливими.

З огляду на зміст рішення суду від 31.03.2014р., питання перепланування і перебудови будинку, на що посилається в апеляційні скарзі відповідач, перебуває в площині реалізації цього рішення і потребує узгодження між співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_2, а до відповідача ОСОБА_4, що не є співвласником, не мають відношення. Тим більше, як з'ясовано, ОСОБА_3 не зверталась до суду із заявою про роз'яснення рішення через незрозумілість його змісту щодо перепланування будинку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 і його представник ОСОБА_5 зауважили про неможливість виконання рішення суду від 31.03.2014р. щодо облаштування ізоляції часток будинку внаслідок фізичної неможливості потрапити до цих приміщень через зайняття будинку в цілому відповідачем ОСОБА_4 без будь-яких правових підстав, бо він не значиться зареєстрованим в цьому помешканні, а має інше житло. Перешкоди в потраплянні до будинку, що чиняться відповідачем, змусили позивача звертатись до правоохоронних органів (а.с. 37). І до теперішнього часу позивач не може зареєструвати своє право власності через те, що відповідач не впускає до будинку техніка БТІ.

Цих обставин не спростовано ані в ході розгляду справи судом першої інстанції, ані в апеляційному суді.

В ході розгляду справи не здобуто доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги відповідача про його вселення в будинок, в тому числі і на частку позивача, у встановленому законом порядку. ОСОБА_4 зазначає про його вселення на 1/2 спадкову частину будинку, що належить його матері, але на той час згідно свідоцтв про право власності на спадщину то були відведені спадкоємцям ОСОБА_7 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ідеальні частки (по 1/2 частині) без розподілу будинку в натурі. І, відтак, на вселення членів сім'ї передбачалась згода другого співвласника будинку. Тобто, реалізація ст. 383 ЦК України щодо можливості використання власного будинку для проживання членів своєї сім'ї може відбуватись, в даному випадку існування спільної часткової власності ОСОБА_2 і ОСОБА_3, лише в поєднанні із положеннями ч. 2 ст. 369 ЦК України щодо розпорядження майном за згодою всіх співвласників. Тому посилання в апеляційній скарзі відповідача не є спроможними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що відсутність у ОСОБА_2 реєстрації права власності на його 1/2 спадкову частину будинку не порушує прав ОСОБА_4 і не є підставою, що нівелює право власності позивача на цю відведену в натурі частину будинку і частину земельної ділянки за рішенням суду, що набрало законної сили.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем і його представником не надано і до суду апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Т.Г.Ігнатоля

ОСОБА_8