Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1514/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бевз О.Ю.
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

27.07.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Єгорової С.М.,

суддів: Карпенка О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Яковлєвою Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 рокуОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 борг у розмірі 22349,20 грн., з яких: 21134,40 грн. індекс інфляції та 1214.80 грн. три проценти річних, посилаючись на те, що відповідачами не повернуто суму позики, одержаної за укладеним між ними договором від 30 квітня 2011 року, в забезпечення виконання якого був укладений договір іпотеки. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2014 року, що набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1. На момент ухвалення зазначеного судового рішення заборгованість відповідачів складала 74400,00 грн. - основного боргу, 2380,00 грн. - індексу інфляції, та 5020,47 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. При цьому індекс інфляції нараховано за період з січня 2012 року по лютий 2014 року включно, а три проценти річних - за період 01 січня 2012 року по 31 березня 2014 року включно.

Крім того, в зв'язку з неповерненням суми боргу рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2015 року стягнуто з відповідачів на користь позивача суму боргу у розмірі 20444,71 грн., з яких 18451,20 грн. індекс інфляції та 1993,51 грн. три відсотки річних, розрахована за період з березня 2014 року по січень 2015 року включно та три проценти річних за період з 01 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року, з тих підстав, що договір позики від 30 квітня 2011 року не припинив своєї дії.

Відповідачі здійснювали часткові погашення заборгованості перед позивачем, і остаточна сума заборгованості склала 37471,43 грн., але на теперішній час заборгованість збільшилась, в зв'язку з нарахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, починаючи з 21 лютого 2015 року по 21 жовтня 2015 року у розмірі 22349,20 грн. (двадцять дві тисячі триста сорок дев'ять гривень 20 копійки), з яких: 21134,40 грн. індекс інфляції та 1214.80 грн. три проценти річних, що і змусило позивача звернутися до суду за захистом порушеного права.

З підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, просив задовольнити його позов.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу, яка складається з індексу інфляції та троьх процентів річних, у розмірі 22349,20 грн., з яких: 21134,40 грн. індекс інфляції та 1214.80 грн. три проценти річних. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування вказаного судового рішення з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначається , що відповідачі на виконання попередніх рішень судів сплачували борг через Державну виконавчу службу, про що мають квитанції, і вважають борг повністю погашеним.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника позивача - ОСОБА_6, який заперечував проти скасування рішення суду, вивчивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судом першої інстанції дотримано.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору; якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Ст. 612 цього Кодексу передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За положеннями ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, належно оцінив надані докази у їх сукупності та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат в розмірі 21134,40 грн. та 3 % річних в сумі 1214,80 грн.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що 30 квітня 2011 року між ОСОБА_3, як позикодавцем та ОСОБА_4 і ОСОБА_2, як позичальниками, укладено нотаріально посвідчений договір позики, зареєстрований в реєстрі за № 270, відповідно до якого ОСОБА_3 надав ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 113 600 грн., які передано позичальникам до підписання цього договору.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 30 квітня 2011 року, у цей же день між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_4 та ОСОБА_2, як іпотекодавці, передають у заставу ОСОБА_3, як іпотекодержателю, належний їм на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0968 га, кадастровий номер- НОМЕР_1, на якій розташований житловий будинок, цільове призначення якої - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Пунктом 2.2. договору позики передбачено, що позичальники повертатимуть позикодавцеві позичену ними суму грошей частинами, при цьому остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 листопада 2011 року. Позика підлягає поверненню щомісячно, починаючи з 01 червня 2011 року до 01 жовтня 2011 року включно в розмірі 5 600 грн., остаточна сума позики, яка складає 85 600 грн. повинна бути передана позикодавцеві не пізніше 01 листопада 2011 року.

Згідно п.2.3. договору позики виконання зобов'язання за договором має здійснюватися готівкою , шляхом вручення грошей особисто позикодавцеві, якщо інше не буде додатково визначено письмовим розпорядженням позикодавця, яке має бути нотаріально засвідчено.

Факт одержання повернутої позики (частини позики) підтверджується заявою позикодавця (або ;особи, яка уповноважена на це позикодавцем, складеною у письмовій формі (п.2.4. договору позики).

Пунктом 6 договору позики передбачено, що у разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей позичальники вправі передати їх на депозит будь-якої нотаріальної контори (нотаріуса), що буде свідчити про своєчасне виконання ними умов цього боргового документа.

На виконання зобов'язань за договором позики щодо повернення грошових коштів, ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 30 травня 2011 року гроші в сумі 5 600 грн. , 30 червня 2011 року - 5600 грн., 01 серпня 2011 року - 5600 грн., 31 серпня 2011 року - 5 600 грн., 30 вересня 2011 року - 5600 грн., та 28 грудня 2011 року - 11&nbsp; 200 грн. , всього в сумі 39 200 грн., що підтверджується розписками (т.1, а.с.127-131). Дійсність розписок, наданих відповідачами, позивачем не оспорюється.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2014 року, яке набрало законної сили 17 грудня 2014 року , звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, в рахунок погашення позикової заборгованості ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 у загальній сумі 81801,27 грн., що складається з суми простроченої заборгованості - 74400,00 грн., індексу інфляції - 2380,00 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми - 5020,47 грн.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 28 травня 2015 року, у справі №383/178/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 20444,71 грн., з яких 18451,20 грн. індекс інфляції та 1993,51 грн. три відсоти річних, індекс інфляції розрахований за період з березня 2014 року по січень 2015 року включно, а три проценти річних - за період з 01 квітня 2014 року по 20 лютого 2015 року включно.

Матеріали справи не містять доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, було виконано відповідачами повністю.

Відповідачами здійснювались часткові погашення заборгованості перед позивачем, а саме: 10.03.2015 року - в сумі 3000,00 грн.; 08.05.2015 року - 1000 грн., 22.06.2015 року - 6800,00 грн.; 21.07.2015 року - 6428,57 грн.; 04.08.2015 року - 7200,00 грн.; 14.08.2015 року - 4500,00 грн.; 25.09.2015 року - 9000,00 грн.

Сума простроченої заборгованості по договору позики на 25 вересня 2015 року складала 37471,43 грн. і на час звернення позивача до суду з даним позовом - 23 жовтня 2015 року не була погашена.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував встановлені обставини та вимоги ст. 625 ЦК України і стягнув суму заборгованості 22349,20 грн., що складається із інфляційних втрат - 21134,40 грн. та трьох процентів річних - 1214,80 грн., відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.20), що здійснено починаючи з 21 лютого 2015 року, з наступного дня після дати розрахунку заборгованості, яка була предметом спору у цивільній справі №383/178/15-ц. При цьому, в зв'язку з частковим погашенням заборгованості, нарахування індексу інфляції та трьох процентів річних здійснено по окремим періодам з урахуванням простроченої суми: з 21.02.2015 року по 09.03.2015 року - сума боргу 74 400,00 грн. (заборгованість встановлена під час розгляду цивільної справи №383/931/13-ц); в подальшому з урахуванням часткового погашення боргу на підставі рішень судів сума боргу відповідно зменшувалась і нарахування трьох відсотків річних та інфляційних проведено: з 10.03.2015 року по 21.06.2015 року - сума боргу 71 400,00 грн., з 22.06.2015 року по 20.07.2015 року - сума боргу 64 600,00 грн., з 21.07.2015 року по 03.08.2015 року - сума боргу 58 171,43 грн., з 04.08.2015 року по 13.08.2015 року - сума боргу 50 971,43 грн.; з 14.08.2015 року по 24.09.2015 року - сума боргу 46 471,43 грн.; з 25.09.2015 року по 21.10.2015 року - сума боргу 37 471,43 грн.

Всього, відповідно до проведеного розрахунку загальна сума заборгованості складає 22349,20 грн., з яких: 21134,40 грн. індекс інфляції та 1214,80 грн. три проценти річних.

Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між сторонами правовідносини, пов'язані з договором позики від 30 квітня 2011 року, які встановлені рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2014 року, що набрало законної сили, не припинилися (а.с.6-8).

Проведений позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 20) з уточненням нарахування (а.с. 87) сторона відповідачів не спростувала, а заперечувала взагалі факт наявності заборгованості.

Проте, надані відповідачем ОСОБА_2 квитанції про перерахування коштів на рахунок управління юстиції на виконання вищезазначених рішень судів про стягнення заборгованості за договором позики, відсотків та інфляційних втрат по двох виконавчих листах (а.с.107-110) не можуть бути доказом повернення боргу позивачеві, тому що на користь останнього кошти надходили на розрахунковий рахунок, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом ПАТ "Сбербанк" (а.с. 88-89).

Згідно з договором позики від 30 квітня 2011 року, а саме п.2.1, убачається, що договір позики є безпроцентним, а тому позовні вимоги узгоджуються з вимогами ст. 625 ЦК України, і відповідачі мають сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, в межах заявлених позивачем вимог.

Зазначена відповідачем сума коштів 10000 грн. повернута позивачеві 30 листопада 2015 року в рахунок боргу за договором позики, не може бути врахована, тому що виходить за межі зазначеного у розрахунку позивача періоду - з 21 лютого 2015 року по 21 жовтня 2015 року.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: