Справа № 156/1238/14-ц/ Головуючий у 1 інстанції: Нєвєров І.М.
Провадження № 22-ц/773/218/16 Категорія: 6 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю секретаря Губарик К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Іваничівського районного суду від 09 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Іваничівського районного суду від 09 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом звільнення відповідачами приміщення самовільного будівництва відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2, перебуваючи в шлюбі розпочали будівництво власного житлового будинку по вул. Адама Кисіля, 2-б в с. Низкиничі Іваничівського району, на земельній ділянці, яка належить позивачу ОСОБА_1, та яка була надана подружжю з ціллю будівництва та за згодою останньої. Дозвіл на будівництво житлового будинку не надавався, таким чином будівництво, яке є незавершеним, має статус самочинного. Будівництво тривало з 2007 року по 2010 рік, однак право власності документально оформлено не було. 17 лютого 2014 році шлюб припинено. ОСОБА_2 після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з малолітніми дітьми ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у вказаному самочинно збудованому будинку. Позивач на підставі державного акта про право власності на земельну ділянку № 294166, є власником земельної ділянки площею 0,4227 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частин 4 і 5 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Згідно зі ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до державного акта на право власості на земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 0,4227 га, розташованої в. с. Низкиничі, Іваничівського р-ну, Волинської області для ведення особистого селянського господарства. Доказів того, що ОСОБА_1 є власником (користувачем) земельної ділянки по вул. А.Кисіля, 2-б в с. Низкиничі суду не надано.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач не довела, що вона є власником чи користувачем земельної ділянки на якій розташоване самочинне будівництво.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені в ст. 16 ЦК України. Крім того, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 376 ЦК України, яка регулює правовідносини, повязані із самочинним будівництвом, визначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Таким чином, законом передбачено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на чужій земельній ділянці, то відповідно до правил ст. 376 ЦК України власник (користувач) земельної ділянки має право вимагати його знесенню особою, яка здійснила чи здійснює таке будівництво, або за її рахунок, чи вправі предявити до такої особи позов про визнання за ним як за власником (користувачем) земельної ділянки права власності на нерухоме майно, яке самочинно було збудоване на його земельній ділянці.

Таке розуміння ст. 376 ЦК України узгоджується з розясненнями, що викладені у пунктах 17 та 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Проте позивач вимог до відповідача про знесення самочинно збудованого будинку чи про визнання права власності на нього не предявляв, а обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права щодо належної земельної ділянки не відповідає способу захисту, що передбачений законом, у звязку з чим його позовні вимоги до відповідачів про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом шляхом звільнення відповідачами приміщення самовільного будівництва не підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, оскільки є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства і обставин справи, які були предметом дослідження судом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, зазначені в ньому висновки відповідають дійсним обставинам справи, а отже підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іваничівського районного суду від 09 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді