ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
28 січня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді ЧерниИшової Є.Ю., за участі секретаря Соловей Ж.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
20.11.2015 року позивач звернувсь до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, мотивуючи вимоги тим, що в січні 1970 року в м.Потсдамі в Германській Демократичній Республіці він зареєстрував шлюб з відповідачкою. Від даного шлюбу дітей сторони не мають. Реєстраційних даних укладення шлюбу у позивача немає, оскільки свідоцтво про укладення шлюбу знаходиться у відповідачки. З серпня 1987 року сторони проживають окремо. На даний час у позивача виникла необхідність юридично оформити розірвання шлюбу, однак відповідачка добровільно не бажає розірвати шлюб.
В судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена вчасно та належним чином, заяви про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Враховуючи наведене суд вважає можливим вирішити справу за правилами частини 1 статті 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною третьою статті 105 Сімейного кодексу України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 109 СК України, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка та що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей.
Відповідно до п.11 ч.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім'ї можливим чи неможливим обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог.
З наведених положень вбачається, що у рішенні суду про розірвання шлюбу обов'язково повинно бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу.
Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що сторони дійсно уклали шлюб, а вирішити питання про розірвання шлюбу без відомостей про дату й місце його реєстрації неможливо.
Позивач посилався на відсутність у нього можливості надати свідоцтво про укладання шлюбу через те, що воно знаходиться у відповідачки, яка відмовляється його надати.
За клопотанням позивача ухвалою суду від 21 січня 2016 року зобов'язано відповідача надати суду свідоцтво про укладання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.
Разом з тим, відповідачка відмовилась отримати ухвалу суду, її вручено сусідці для передання відповідачці.
Суд зазначає, що така поведінка сторони по справі може свідчити про відсутність бажання розірвати шлюб.
З наведеного виходить, що судом вчинені всі необхідні заходи, направлені на сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а виходячи із принципу змагальності суд позбавлений можливості будь-яким іншим чином збирати докази по справі.
Крім того, затягування сторонами судового розгляду є порушенням ними принципу юридичної визначеності і принципу юридичної певності в даному спорі, відповідно до змісту вказаних принципів, що розтлумачений в практиці ЄСПЛ, суд не є інструментом сторін для зловживання ними правами і не толерує безпідставне затягування судового розгляду. Відповідно до ст. 10 ЦПК України та рішень ЄСПЛ "Чирикоста і Віола проти Італії", "Міласі проти Італії", "Ціммерман і Штайнер проти Швейцарії" суд сприяє сторонам у реалізації їх прав, але не у затягуванні ними судового розгляду.
Таким чином, встановивши в ході розгляду справи відсутність належних та допустимих у розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України доказів, які б давали суду підстави встановити факт укладання між сторонами шлюбу, суд, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях дійшов висновку, що, обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.
Враховуючи зазначене, відповідно до статей 105, 110, 112, 114 Сімейного кодексу України, керуючись статтями 208-209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Є.Ю. Чернишова