АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 лютого 2016 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Соколової В.В., Пікуль А.А.

при секретарі - Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 9 листопада 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Голосіївський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Зазначав, що відповідно до договору дарування від 07.03.2013 р. ОСОБА_3 подарувала йому 36/100 частин зазначеної квартири. Після укладення зазначеної угоди відповідачка продовжує користуватися цією квартирою, зареєстрована в ній, витрат на її утримання та за комунальні послуги не несе, чим перешкоджає йому в користуванні його власністю, а тому він, як власник цього нерухомого майна, має право вимагати усунення будь-яких перешкод у його користуванні.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити його вимоги з наведених підстав, посилаючись на ст.ст. 72, 156 ЖК України, ст.ст. 321, 391, 405 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.11.2015 р. в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи танеправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Справа № 752/3103/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1919/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сальникова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Зазначав, що суд першої інстанції не звернув увагу, що укладений між сторонами договір дарування відповідає вимогам законодавства, не визнаний недійсним, і в його тексті зазначено, що він не є наслідком помилки, обману, насильства чи збігу тяжких обставин. З огляду на те, що він правомірно набув право власності на квартиру, і має право вимоги про визнання попереднього власника таким, що втратив право користування майном внаслідок припинення права власності на нього, вважав безпідставною відмову суду в задоволенні його позову.

Крім того вказував на те, що висновок суду про беззаперечність факту передачі позивачем грошових коштів за розпискою від 07.03.2013 року, з якої убачається, що він позичив ОСОБА_2 27 000,00 грн., а остання як гарантію виконання зобов'язань щодо їх повернення, переоформила на його імЧя житлову площу є безпідставним, оскільки не ґрунтується на належних і допустимих доказах.

В судовому засіданні представники ОСОБА_1 просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Зазначав, що відповідачка в судовому порядку ставить питання про визнання договору дарування удаваним, і зазначений спір є предметом розгляду в Голосіївському районному суді м. Києва. Окрім того вважав, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту його порушених прав.

Представник третьої особи: Голосіївського районного відділу Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи зазначена юридична особа була повідомлена.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що беззаперечний факт передачі грошових коштів позивачем, який є визначальною умовою оформлення ОСОБА_3 договору дарування 36/100 частин квартири АДРЕСА_1, позбавляє суд можливості задовольнити позовні вимоги та, що із встановлених судом обставин убачаються правовідносини, які не регулюються положеннями, що характерні для договору дарування.

З таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 07.03.2013 р. ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 36/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Пунктом 8 цього договору обумовлено, що він не є наслідком помилки, обману насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

З довідки за формою №3 у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_6 1965 р. народження.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

За змістом ч. 3 та ч. 4 ст. 324 ЦПК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Як убачається з витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником 36/100 квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07.03.2013 р.

Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину. Оскільки договір дарування квартири АДРЕСА_1 не визнаний недійсним судом і його недійсність не встановлена законом, то діють правові наслідки укладення такого договору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Ураховуючи, що право власності є абсолютним правом, що включає право володіння, користування і розпорядження майном, то правовим наслідком припинення права власності на майно внаслідок його відчуження, є і припинення (втрата) права користування цим майном.

Право вибору способу захисту порушеного права належить виключно позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК, ст.ст. 3, 4 ЦПК України). Обраний позивачем спосіб захисту не суперечить положенням ст.16 ЦК України.

Зазначений спосіб захисту не позбавляє його права в подальшому ставити питання про виселення ОСОБА_3 з належного йому на праві власності житлового приміщення, і не позбавляє можливості ОСОБА_3 відновлення її прав у разі визнання недійсним договору дарування.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 9 листопада 2015 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: