27 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги» про захист честі, гідності і ділової репутації, стягнення моральної шкоди,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Луганської області від 16 липня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги» (далі - КЗ «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги») про захист честі, гідності і ділової репутації, стягнення моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1986 року працювала акушером-гінекологом в Комунальному закладі «Біловодське районне територіальне обʼєднання». 08 серпня 2012 року її необґрунтовано звільнено, що визнано рішенням Апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року.
Позивач зазначила, що після звільнення, неодноразово зверталась до КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з вимогою працевлаштування, однак, на її думку, відповідачем, в порушення вимог законів України, їй тричі було відмовлено.
Так, 26 квітня 2013 року, позивача було направлено Біловодським районним центром зайнятості для працевлаштування до КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» на посаду завідуючого структурним підрозділом медичного закладу с. Данилівка. В той же день позивач написала відповідну заяву, однак 07 травня 2013 року керівництвом закладу відповідачу було відмовлено, про що на відривному талоні центру зайнятості було вказано, що її кандидатура не відповідає вимогам індивідуальної програми реабілітації інваліда, виданої Старобільською МСЕК.
Позивач вважає цю відмову незаконною, оскільки відповідач відмовив їй 07 травня 2013 року, а зазначена індивідуальна програма їй була видана
15 травня 2013 року.
Після проходження МСЕК у м. Старобільську позивач вдруге звернулася до відповідача для працевлаштування. Відповідач проігнорував висновок МСЕК та, незважаючи на направлення з центру зайнятості,
15 травня 2013 року знову відмовив позивачу у задоволенні заяви про працевлаштування, згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда.
Звернувшись знову до відповідача та написавши заяву про працевлаштування на 0,25 ставки лікаря акушер-гінеколога, у відділі кадрів позивач отримала обхідний лист від 22 липня 2013 року для проходження попереднього медичного огляду. Відповідно до висновків лікарів та індивідуальної програми реабілітації інваліда позивач відповідала вакантній посаді, однак відповідачем втретє їй було відмовлено у працевлаштуванні.
Що стосується не надання їй, як інваліду 2 групи, що підтверджено комісією МСЕК та індивідуальної програмою реабілітації інваліда від
15 травня 2013 року, ліків, позивач посилається на те, що з 01 серпня
2012 року по листопад 2014 року вона отримала медикаментів на суму
1 504 грн 10 коп., тобто в середньому їй відпускали медикаментів на 7 днів замість необхідного на 30 днів. Внаслідок чого відповідач знаходилась у хворобливому стані з різко вираженим хворобливим синдромом, що завдало їй як фізичної так і моральної шкоди.
Позивач, також вважала, що відповідач винен у проведенні анти пікету 16 січня 2014 року біля прокуратури Луганської області, куди позивач звернулася зі скаргою про незаконність її звільнення у 2012 році, що підтверджено рішенням апеляційного суду Луганської області від 23 жовтня 2013 року. Відповідач, будучи організатором і безпосереднім керівником цього грубо порушила ст. 34 Конституції України, спричинив позивачу моральну шкоду, оскільки їй було соромно відвідувати громадські міста.
Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_4 просила стягнути на її користь з відповідача моральну шкоду, нанесену її честі, гідності та діловій репутації в розмірі 62 718 грн 75 коп.
Рішенням Міловського районного суду Луганської області від

10 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з КЗ «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди за відмову у працевлаштуванні кошти в розмірі 21 000 грн. Стягнуто з КЗ «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди повʼязаної з недоотриманням знеболюючих препаратів кошти в розмірі 5 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю. Стягнуто з КЗ «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги» в дохід держави судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 16 липня 2015 року рішення Міловського районного суду Луганської області від 10 червня

2015 року в частині задоволенні позовних вимог та в частині стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Луганської області від 16 липня 2015 року та залишити в силі рішення Міловського районного суду Луганської області від 10 червня 2015 року, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги позивача в частині необґрунтованої відмови у працевлаштуванні та недоотримання знеболюючих препаратів, суд першої інстанції послався на те, що відповідач порушив вимоги ст. 22 КЗпП України, ст. 1172 ЦК України, Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», та Закон України «Про реабілітацію інвалідів в Україні».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 з

1986 року працювала акушером-гінекологом в Комунальному закладі «Біловодське районне територіальне об'єднання».

08 серпня 2012 року її було звільнено та рішенням апеляційного суду Луганської області від 29 жовтня 2013 року вона поновлена на цій посаді.

Після звільнення позивач неодноразово зверталась до КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з вимогою працевлаштування, однак відповідачем, в порушення вимог законів України, їй тричі було відмовлено.

ОСОБА_4 з 2004 року є інвалідом 2 групи з діагнозом: ревматоідний артрит фаза 2, прогресуюча течія в поєднанні з деформуючим повним гемартрозом, контрактурами плечових, ліктьових, колінних суглобів, стійким вираженим больовим синдромом, стан після ендопротезування двох тазостегнових суглобів (а. с. 33).

ОСОБА_4 26 квітня 2013 року самостійно звернулась до головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з письмовою заявою про її працевлаштування з

26 квітня 2013 року на посаду лікаря акушера-гінеколога на 0,25 ставки та

1,0 ставку при наявності вільної вакансії.

26 квітня 2013 року, щодо вирішення питання працевлаштування ОСОБА_4, відповідач на зазначеній заяві надав відповідь по яким саме причинам позивачу відмовлено в працевлаштуванні, а саме у звʼязку з відсутністю вакансії (а. с. 40), що підтверджується представленими суду апеляційної інстанції письмовими доказами: наказом головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» № 34 від 01 березня 2013 року та штатним розписом закладу про відсутність вакансії на зазначену посаду (а. с. 260, 263-268).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції встановив, що при подачі заяви від 26 квітня 2013 року в КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» щодо працевлаштування позивача була відсутня можливість прийому ОСОБА_4 на посаду лікаря акушера-гінеколога у зв'язку з відсутністю вакантних місць, а тому дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні цих позовних вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач 26 квітня 2013 року звернулась до головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» з ще однією письмовою заявою про її працевлаштування з 26 квітня 2013 року на посаду завідувача Данилевською сільською лікарською амбулаторією (за направленням Біловодського районного центру зайнятості). По цій заяві позивача головним лікарем вказаного медичного закладу було відмовлено в працевлаштуванні у зв'язку з відсутністю умов згідно індивідуальної програми реабілітації, виданої Старобільської МСЕК (а. с. 254).

Відповідно до заяви позивача від 26 квітня 2013 року вбачається, що в працевлаштуванні їй відмовлено саме 15 травня 2013 року, а не 07 травня 2013 року як на це посилається позивач, з підстав визначених у висновку індивідуальної програми реабілітації, виданої 15 травня 2013 року Старобільської МСЕК, на якій є резолюція головного лікаря КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 15 травня 2013 року (а. с. 254), яка була надана позивачем ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційному суду.

22 червня 2014 року позивач ОСОБА_4 поновлена на посаді лікаря акушера-гінеколога у КЗ «Біловодська ЦРЛ» де працює по теперішній час.

Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII, відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Судом апеляційної інстанції надано обґрунтований висновок щодо позовних вимог в частині безоплатної видачі лікарських препаратів, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ліки позивачу не видавалися в звʼязку невідповідним фінансуванням відповідача, тобто не з вини КЗ «Біловодський районний центр первинної медико-санітарної допомоги», тому зазначені вимоги не можуть бути задоволені

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку матеріалам справи, а тому дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Луганської області від 16 липня 2015 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 16 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Біловодський центр первинної медико-санітарної допомоги» про захист честі, гідності і ділової репутації, стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік