АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: Бережняк Н.В.

за участю:

представника позивача Трофімця Ю.І.

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в справі за первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», третя особа ОСОБА_4 про визнання зобов'язань такими, що припинились,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ПАТ «Родовід Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №28.4.1/АА-348.07.2 від 13.06.2007 в сумі 3 540,89 дол. США та 50 813,09 грн.

10.06.2015 ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання зобов'язань, що виникли на підставі договору поруки від 13.06.2007, укладеного відповідно до вищевказаного кредитного договору такими, що припинились.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30.09.2015 первісний позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 3 389,89 дол. США, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 28 580,18 грн., пеню за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в розмірі 1 022,35 грн., три проценти річних у розмірі 7 643,44 грн. та судовий збір у розмірі 1 102,21 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Справа № 760/443/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2314/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Українець В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з нього на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість по кредиту та процентам у розмірі 53 424,66 грн., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у розмірі 28 580,18 грн., пеню за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в розмірі 1 022,35 грн., три проценти річних у розмірі 4 096,81 грн. У решті позовних вимог відмовити в повному обсязі. Апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого з неповним з'ясуванням обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом першої інстанції не було застосовано строк позовної давності до вимог про стягнення 3% річних. Зазначив, що незаконним є стягнення заборгованості по кредиту та процентам у доларах США та стягнення заборгованості з поручителя у солідарному порядку не відповідає існуючим в матеріалах справи доказам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з неї на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість по кредиту та процентам у розмірі 53 424,66 грн., пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у розмірі 28 580,18 грн., пеню за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в розмірі 1 022,35 грн., три проценти річних у розмірі 4 096,81 грн. Зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Апелянт посилається на те, що рішення не відповідає обставинам справи, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом не було надано правову оцінку щодо припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, стягнення заборгованості та 3% річних в іноземній валюті не відповідають вимогам законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору не виконані, а тому підлягає стягненню з позичальника заборгованість. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що поручитель під час укладання договору поруки дала згоду на зміну основного зобов'язання.

З таким висновком суду колегія суддів повністю погодитись не може.

З матеріалів справи вбачається, що 13.06.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 28.4.1/АА-348.07.2, за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на суму 20 758 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 13.06.2014 та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,5 % річних (а. с. 10-15). З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 13.06.2007 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки б/н (а. с. 18-19). 31.10.2008 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладена додаткова угода до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якої була збільшена процентна ставка з 12, 5 % до 16 % річних (а. с. 16-17). ВАТ «Родовід Банк» було перейменовано у ПАТ «Родовід Банк», яке є правонаступником всіх прав і обов'язків першого (а. с. 56-65). Відповідно до п. 1.1. договору поруки поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником. Банк виконав свої зобов'язання, надавши позичальнику кредит, а останній умови договору не виконує, у зв'язку з чим станом на 29.09.2015 виникла заборгованість, яка складається із суми заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 3 389,89 дол. США та сума 3 % річних складає 7 643,44 грн. (а. с. 155-158).

У відповідності до ст. 626 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін відповідно до умов договору. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Враховуючи, що при розгляді справи в суді першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_4 свої зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на станом на 29.09.2015 виникла заборгованість, яка складається із суми заборгованості по кредиту та процентам у розмірі 3 389,89 дол. США та сума 3 % річних складає 7 643,44 грн., висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача вказаної заборгованості з урахування строків позовної давності до нарахованої пені, колегія суддів вважає правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин строків позовної давності в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи вимоги ст. 264 ЦК України.

За вказаними обставинами суд першої інстанції зробив свої висновки, з якими погоджується і колегія суддів.

Також необґрунтованими, на думку колегії суддів, є посилання в апеляційній скарзі на безпідставне стягнення судом суми заборгованості за кредитним договором у доларах США.

Системний аналіз зазначених норм права, а також ч.ч. 1, 2 ст.192, ч 2 ст. 198, ч.ч. 2, 3 ст. 533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», положення Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» дає підстави стверджувати, що надання позики в іноземній валюті не суперечить вимогам закону

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі за №6-145цс14, у силу положень статей 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного врегулювання і валютного контролю» також зазначено, що використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом, зокрема за наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями.

У справі № 6-190цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 №15-93 «Про систему валютного врегулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 ст.5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до ст..5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16.10.2011 вступив у силу Закон України від 22.09.2011 №3795-VІ, згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

У справі, яка є предметом перегляду, кредитний договір укладено сторонами 13.06.2007 (а. с. 10). На час укладення цього кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

В зв'язку з наведеними обставинами вказаний довід також не тягне за собою скасування або зміну рішення суду першої інстанції.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення заборгованості з поручителя та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Згідно ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частини першої ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Враховуючи наведені обставини можливо зробити висновок про те, що однією з підстав припинення договору поруки є збільшення розміру відповідальності поручителя без його згоди на те.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 31.10.2008 між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладена додаткова угода до вищевказаного кредитного договору, відповідно до якої була збільшена процента ставка з 12, 5 % до 16 % річних про що поручитель не був повідомлений (а. с. 16-17).

Враховуючи наведені обставини колегія суддів вважає, що саме з зазначеної дати порука за вказаним договором припинилася.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2012 № 6-73цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

На вищезгадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, в зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з поручителя підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даної частини позовних вимог та задоволення зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 частково задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 частково задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в частині задоволення первісного позову щодо ОСОБА_3 та відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У частковому задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про стягнення з ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором №28.4.1/АА-348.07.2 від 13 червня 2007 року в розмірі 3 389,89 дол. США, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 28 580,18 грн., пеню за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в розмірі 1 022,35 грн., три проценти річних у розмірі 7 643,44 грн., судовий збір у розмірі 1 102,21 грн. відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «Родовід Банк» про визнання зобов'язань, що виникли на підставі договору поруки від 13 червня 2007 року припиненим задовольнити.

Визнати договір поруки від 13 червня 2007 року, укладений між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 в забезпечення зобов'язання за виконання кредитного договору №28.4.1/АА-348.07.2 від 13 червня 2007 року таким, що припинений.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 417,31 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

А.М.Стрижеус