Справа № 128/3866/15-ц Провадження № 22-ц/772/2085/2016Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 27 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Вавшка В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року у справі за позовом у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановила:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 29 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIH0GA05951395, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 доларів США на строк до 27 травня 2017 року.

Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Ураховуючи те, що ОСОБА_3 належним чином не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, позивач, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 8 744, 13 дол. США, що за курсом 21, 56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 серпня 2015 року складає 188 523, 45 грн., а також судові витрати у справі.

Заочним рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № VIH0GA05951395 станом на 06 серпня 2015 року в загальній сумі 8 744, 13 доларів США, що за курсом 21,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06 серпня 2015 року складає 188 523, 45 грн., з яких: 7 422, 74 доларів США - заборгованість за кредитом; 673, 29 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 156, 39 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 64, 28 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 11, 60 доларів США - штраф (фіксована частина); 415, 84 доларів США - штраф (процентна складова).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 1 885, 23 грн.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з таких міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом на які нарахована пеня. Також місцевим судом на користь позивача стягнуто з відповідача комісію за користування кредитом та штраф (фіксовану частину та процентну складову).

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частина четверта статті 10 ЦПК України передбачає, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Установлено, що 29 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № VIH0GA05951395, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 22 000 доларів США, з яких на споживчі цілі - 20 000 доларів США та 2 000 доларів США на сплату страхових платежів з терміном повернення до 27 травня 2017 року.

За користування кредитними коштами позичальник зобов'язався сплачувати відсотки у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2. договору.

Періодом сплати вважається період з 24 по 29 число кожного місяця (п. 7.1. договору).

Цим пунктом також визначено порядок погашення заборгованості за договором, а саме: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 317, 69 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Відповідно до п. 4.1. договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2., 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно з п. 5.4. договору при порушенні позичальником строків платежів при будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим позичальник буде змушений звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, відповідач надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_3 належним чином не виконував, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати кредиту та встановлених договором процентів, комісії, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагент та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За правилами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Викладене свідчить, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем було істотно порушено зобов'язання за кредитним договором.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що умови стягнення пені і штрафу суперечать положенням про заборону подвійної відповідальності, в тому числі і цивільно-правової, за один і той самий проступок. При цьому, судом не враховано положення ч. 2 ст. 258 ЦК України про застосування до вимог про стягнення неустойки спеціальної позовної давності.

Проте, з таким твердженням заявника колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 559 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Пенею ж є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання.

Отже, пеня та штраф є різними видами неустойки як засобу юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, як вказує заявник.

Із розрахунку заборгованості слідує, що відповідач порушував сплату чергових кредитних платежів, у зв'язку з чим станом на 06 серпня 2015 року виникла заборгованість.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Згідно зі ст. 526 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог встановлюється спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі., зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто, цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, в тому числі спеціальна є диспозитивною у застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності щодо вимог банку про стягнення неустойки, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми пені та штрафу за заявлений період.

Разом з тим, відповідно до п. 7.1. кредитного договору за надання фінансового інструменту встановлюється щомісячна плата (комісія) в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту.

Згідно з ч. 1 ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року

№ 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте, при укладенні кредитного договору жодних доручень за плату вчиняти будь-які правочини від імені Банку та за рахунок споживача ОСОБА_3 банку не надавав, окремий договір комісії між сторонами не укладався.

Встановивши в договорі комісію за надання фінансового інструменту (видачу коштів позичальнику, як пояснив в суді апеляційної інстанції представник позивача, тобто, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 1054, ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за яким кредитний договір є укладеним з моменту передання

грошей) - за укладення кредитного договору), банк жодних послуг позичальнику не надав, будь-яких правочинів від його імені та в його інтересах не вчиняв, а відтак підстав для стягнення нарахованої ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» комісії в розмірі 156, 39 дол. США у суду першої інстанції не було.

Пунктом 4.1. кредитного договору встановлено, що сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно з п. 5.4. договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звертатись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач розрахував заборгованість по пені та штрафи у доларах США.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, зокрема при застосуванні статті 549 ЦК України.

Оскільки встановлена у пункті 4.1. кредитного договору пеня розрахована банком у доларах США, то, з урахуванням позовних вимог, вона підлягає перерахуванню у гривню за курсом НБУ станом на 06 серпня 2015 року (64, 28 доларів США Х 21, 56 = 1 385, 88 грн.).

Визначений у пункті 5.4. договору штраф (процентна складова) за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором, більше ніж на 30 днів повинен відповідати 5 % від суми прострочених платежів, але підлягає перерахуванню у гривневому еквіваленті в межах позовних вимог станом на 06 серпня 2015 року ((7 422, 74 дол. США (заборгованість за кредитом на момент звернення до суду) + 673, 29 дол. США заборгованість по процентах за користування кредитом) Х 21, 56 Х 5 % = 8 727, 52 грн.).

Разом з тим фіксована частина штрафу в розмірі 11, 60 доларів США (у п. 5.4. договору розмір такого штрафу встановлено у сумі 250 грн.) не відповідає положенню ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання, а тому позовна вимога в цій частині задоволенню не підлягає через безпідставність.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору щодо сплати пені, комісії та штрафів, не перевірив обґрунтованості нарахування штрафних санкцій у валюті США, яка сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати, та дійшов передчасного висновку про стягнення цих сум у доларах США.

Оскільки судом правильно встановлені фактичні обставини справи, а неправильно застосовані норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне судове рішення, відповідно до приписів ст. 309 ЦПК України, скасувати й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про судові витрати по сплаті судового збору, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1 885, 23 грн., що сплачена позивачем за ставкою 1% ціни позову, яка складає 188 523, 45 грн.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що Законом України № 484-VIIІ від 22 травня 2015 року внесено зміни в Закон України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 якого ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою встановлена в розмірі 1,5 % ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем було сплачено лише 1 885, 23 грн., що складає 1 % ціни позову, а тому недоплачена сума судового збору в розмірі 942, 62 грн. підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позов задоволено частково, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню 1 847 грн. 52 коп. судового збору, а з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 99,92 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року скасувати й ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, жителя АДРЕСА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», , рахунок № 3111 (для погашення заборгованості), МФО 305299 заборгованість за кредитним договором № VIH0GA05951395 від 29 травня 2007 року станом на 06 серпня 2015 року за курсом 21,56 грн. відповідно до службового розпорядженя НБУ, а саме: 7 422,74 доларів США, що еквівалентно 160 034,27 грн. - заборгованість за кредитом; 673,29 доларів США, що еквівалентно 14 516,13 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 385, 88 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штраф 8 727,52 грн. (процентна складова).

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь держави 942 грн. 62 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1 847 грн. 52 коп. судового збору.

Стягнути з публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 99 грн. 92 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.С.Вавшко

/підпис/ В.В. Оніщук

З оригіналом вірно: