ВІЛЬНОГІРСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

27 січня 2016 року. справа № 174/976/15-ц

п/с 2/174/23/2016

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області,

в складі: головуючого судді Шаповала Г.І.

при секретарі Пелипас Н.І.

з участю: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Вільногірську, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним,

У С Т А Н О В И В:

Згідно позову, що надійшов до суду 20.11.2015 р., позивач зазначив, що 18.02.2015 року, у мережі Інтернет на сайті «АВТО.РИО», він побачив інформацію, що відповідач, TOB «Лізингова компанія «Автофінанс» продає автомобілі GEELY МК Cross basik plus, за ціною 100 000,00 грн., за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 3.

20.02.2015 року, (це була п'ятниця) він з дружиною, ОСОБА_3, та його батьком, ОСОБА_4, поїхав до м. Дніпропетровська, на вул. Горького, 3, з метою придбати у відповідача автомобіль GEELY МК Cross basik plus, за ціною 100 000,00 грн.

У офісі за вищевказаною адресою він познайомився з представником відповідача за ім'ям, ОСОБА_5, яка розповіла йому, що повна вартість автомобіля GEELY МК Cross basik plus, 100 000,00 грн., і якщо він хоче укласти з відповідачем договір купівлі-продажу зазначеного автомобіля, він спочатку повинний сплатити відповідачу на його рахунок у банківській установі аванс у вигляді 20 % вартості автомобіля, що складає 19890,00 грн., призначення платежу комісія. Він сплатив на користь відповідача, згідно квитанції № 35 від 20.02.2015 року, 19890,00 грн., призначення платежу: за послуги комісія організація договір. Після того як він представив квитанцію представнику відповідача, вона достала бланки договору фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року з додатками, та не ознайомивши його зі змістом договору, посилаючись на те, що у неї немає часу, вимусила його підписати зазначений договір та додатки до нього. При цьому, коли він перед підписанням додатків до договору, спитав, що це за сума у доларах вказана у додатку, представник відповідача відповідала, що це така у них комп'ютерна програма, яка видає такі додатки у письмовому вигляді, і на вартості автомобіля у 100000,00 грн., це не відіб'ється.

Коли потім він з дружиною та батьком вийшли з офісу відповідача, приїхали додому у м. Вільногірськ, він зміг протягом двох годин ознайомиться з договором фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року, укладеного між ним та відповідачем, після чого зрозумів, що відповідач його ввів в оману, оскільки вартість автомобіля була 198900,00 грн., замість 100000,00 грн., тобто у два рази більше, і вона була не кінцева, а пов'язана з курсом гривні до долара США. Він одразу зателефонував до банку, де сплачував на користь відповідача кошти, і попросив зупинити його платіж, однак йому відмовили, оскільки платіж вже був банком проведений.

23.02.2015 року він поїхав до відповідача у м. Дніпропетровськ, вул. Горького, 3, де заявив, що такий договір його не влаштовує, і щоби йому повернули його гроші, на що йому представник відповідача відповів, щоби з цього приводу він звертався письмово до головного офісу відповідача у м. Києві.

На його звернення до відповідача у м. Київ, він отримав відповідь, від 11.03.2015 року № 2055, що йому відмовлено у поверненні коштів у розмірі 19890,00 грн., так як це був адміністративний платіж, а за умов договору (статті 12 п. 12.1 договору), адміністративний платіж у разі дострокового розірвання договору поверненню не підлягає.

Він вважає, що договір фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року, укладений між ним та відповідачем, крім того, що укладений ним під впливом омани з боку представника відповідача, також порушує його права споживача, а тому повинний бути визнаний недійсним, приймаючі до уваги наступне. Так у квитанції № 35 від 20.02.2015 року, зазначено призначення платежу - "за послуги комісія за організацію договір", а у своєму листі від 11.03.2015 року, відповідач посилається, що це був «адміністративний платіж», при цьому у спірному договорі взагалі не має, поняття «комісія за організацію договору», а під «адміністративний платежем» розуміється начебто любий перший платіж зроблений за договором, незалежно від його призначення, що дає право відповідачу для зловживання, а саме, самому на свій розсуд визначати, який платіж зроблений споживачем є «адміністративним», що дає підстави для висновку, що дії відповідача були нечесними та недобросовісними і вчинені умисно, щоб привабити його, як клієнта та схилити його до укладання спірного договору.

Згідно з п. 1.1. та п. 1.3 вище вказаного Договору фінансового лізингу, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (GEELY МК Cross basik plus) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Пунктом 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У статті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема і елементи договорів оренди та купівлі-продажу.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він та відповідач остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається.

У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (7232,73 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу Долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (8.3 Договору).

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить його в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу з зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. За таких обставин, та відповідно до положень ст. 655 ЦК України, він вважає, що погоджена сторонами ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору. Також, із Договору та додатку № 2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.

У пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Згідно пунктів 12.1 - 12.13 Договору, лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції.

Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу." та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст. 12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає.

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання відповідач не несе відповідальності перед ним, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі 19890,00 гривень.

Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.

Відповідно до п. 10.1 оспорюваного Договору, лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця, відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків.

Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів він та відповідач не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, ставить його у невигідні для нього фінансові умови, про що він не знав в момент підписання договору, позаяк не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.

Відповідно до п. 10.4 Договору, у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток № 3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу (протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема, повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики.

З огляду на такі обставини існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті б Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року, і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України № 2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 p., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), кожна людина, права і свободи якої викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української PCP N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

При вирішенні даного цивільно-правового спору також слід врахувати, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У відповідності до вимог ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються Законом України "Про фінансовий лізинг".

Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За правилами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг", істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця, або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. У свою чергу означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору.

Статтею 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору.

Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між ним та відповідачем, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку №1 до Договору, розмір адміністративного платежу становить 723,27 доларів США, або 19889,93 грн. за курсом гривні до долара США.

З огляду на положення статті 16 Закону, адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем, свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст. 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг".

Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п.12.1 оспорюваного Договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається.

Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями ЗУ "Про захист прав споживачів".

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Згідно ч.2 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, позивач вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з ним договору фінансового лізингу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 19890,00 грн., під вигляд "платіж за договором", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Умови Договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи вказану норму закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди. У даному цивільно-правовому спорі наявні одночасно всі ознаки, які свідчать про те, що умови оспорюваного договору є несправедливими, позаяк вони порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди йому як споживачеві.

В пунктах 5, 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

На його погляд, є не обґрунтованою співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору виконаній послузі, яка, у розумінні ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні типової форми договору.

Перераховуючи на рахунок відповідача кошти, він був впевнений, що частково оплачує вартість автомобіля, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа, свідомо розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 19890,00 гривень лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання автомобіля значно вищими за його ринкову ціну.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, оскільки стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг, щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 14 Закону України від 01 грудня 1994 року № 226/94/ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду», статтею 22 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтею 22 Закону України від 22 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Керуючись ст.ст. 3, 110 ЦПК України, ст.ст. 16, 203, 215, 216 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», позивач прохає, в порядку захисту його прав споживача, визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00116 від 20.02.2015 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», та застосувати наслідки недійсності договору фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року, шляхом стягнення з відповідача на його користь коштів у розмірі 19890,00 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги та їх обгрунтування підтримали в повному обсязі. З їх додаткових пояснень, в тому числі письмових заяв, витікає, що відповідач, взагалі, надає фінансові послуги незаконно, оскільки не має відповідної ліцензії, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 34 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яким передбачено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Враховуючи, що договір лізингу, за своєю правовою природою, одночасно має ознаки договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, такий договір підлягає нотаріальному посвідченню, що не було здійснено і що свідчить про нікчемність спірного договору. Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу з участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, стосовно цього ж відповідача та по аналогічному договору, договір визнано недійсним внаслідок несправедливих умов та відсутності ліцензії, а також внаслідок нікчемності договору, оскільки він також не був посвідчений нотаріусом. Першу оплату за договором в сумі 19890.00 грн. до ознайомлення та підписання договору лізингу позивач здійснив тому, що представник відповідача переконала його, що так потрібно зробити і він їй довірився. Сам договір лізингу позивач підписав, не ознайомившись з ним, тому, що представник відповідача ввела його в оману стосовно умов договору і він їй довірився, при цьому вона посилалася на обідню перерву, а він з дружиною та батьком також хотіли поспіть на маршрутне таксі, щоб доїхати додому. Тільки вдома позивач належним чином ознайомився з змістом договору та переконався, що представник відповідача ввела його в оману стосовно умов договору, в тому числі і стосовно вартості автомобіля, вартість якого складала 198000.00 грн. а не 100000.00 грн., як про це було опубліковано в Інтернеті та стверджувала представник відповідача, яка підписала договір лізингу.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, але сам був повідомлений про час, дату та місце судового засідання належним чином, тому з врахуванням думки позивача та його представника, які не заперечували проти проведення судового засідання за відсутності відповідача, суд керуючись ст.ст. 169, 224 ЦПК України, на місці виніс ухвалу про проведення судового засідання за відсутності відповідача, з заочним розглядом справи.

В той же час, відповідач надав письмові заперечення на позов, з яких витікає, що позов є безпідставним та необгрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом. Обставини, на які посилається Позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає та розуміє умови цивільно-правового договору фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 р. (надалі - Договір), що був укладений між Позивачем та Відповідачем. Крім того, позивач 26.02.2015 року звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» з заявою про розірвання договору фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року, та відповідно договір було розірвано, про що зазначає також і позивач.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, оскаржуваний договір було розірвано на підставі письмової заяви позивача, та в зв'язку з чим, правочин припинив свою дію з 26.02.2015 року.

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, серед іншого, свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підтвердженням отримання Позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Отже, правочини сторонами укладено в письмовій формі, особисто підписані позивачем та повноважною особою відповідача та скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст.ст. 202 та 203 Цивільного кодексу) до чинності правочину.

Відповідач здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України. TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами-суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами.

Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення Юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства, щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: - внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; - кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; - довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Отже, відповідно до вищесказаного, юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати всім встановленим критеріям, зокрема має отримати відповідну Довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. Таким чином, відповідач виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 11.09.2012 року отримав відповідну Довідку (копія додається), що також зазначено в договорі.

Отже, посилання позивача на незаконність діяльності відповідача, яка порушує його права як споживача є безпідставними та повністю спростованими. А твердження ОСОБА_6, що TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» проводить нечесну підприємницьку діяльність, яка вводить споживача в оману є необгрунтованим та не підкріпленим жодним належним та допустимим доказом.

Свою думку щодо викладених питань висловив Верховний Суд України в Постанові ПВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20).

Складно припустити, що позивач мав наміри придбати коштовний товар, поставився до укладення правочину з такою халатністю, тобто, при укладені правочину, не виявив бажання навіть ознайомитись з умовами договору, на яких в майбутньому сторони мали співпрацювати. Крім того, не скористання своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

На думку представника відповідача, свідчення позивача, щодо введення в оману, є лише способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань та характеризує позивача, як недобросовісного клієнта, який має на меті відмовитись від правочину за будь-яку ціну.

Позивач добровільно підписав договір фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року, в якому містяться всі умови, які сторони зобов'язані виконувати. Крім того, позивач вільно сплатив лізинговий платіж у розмірі 19 890, 00 грн. з відповідним призначення. Таким чином, позивач повністю усвідомлював значення своїх дій, належним чином ознайомився з умовами правочину, погодився з ними та здійснив відповідні лізингові платежі, а тому, даний правочин не може бути визнаним недійсним, лише з підстав заперечення його дійсності однією зі сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається з аналізу умов договору фінансового лізингу між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Щодо Додатку № 3 до Договору; Позивач зазначає, що ним не було підписано Додаток № 3 до Договору фінансового лізингу, в зв'язку з чим, вважає, що сторонами не було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Проте, вважаємо, що сторонами в належній формі було укладено договір фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року та належні додатки до Договору № 1 та № 2, Додаток № 3 сторони погодили укласти на стадії купівлі-продажу Предмету Лізингу, що не заборонено чинним законодавством України. Позивач вільно підписав правочин та додатки до нього, сплатив передбачені договором лізингові платежі, з відповідним призначенням.

Таким чином, укладеним правочином визначено порядок розрахунку лізингових платежів, що передбачені статтями 8 та 10 Договору фінансового лізингу, та зазначено, що всі лізингові платежі мають бути закріплені в Додатку № 1 та № 3 до Договору, що є його невід'ємною частиною. У момент укладення даного правочину, сторони погодили розмір, графік та порядок сплати Авансового платежу та закріпили такі в Додатку № 1 до основного Договору та погодили, що передбачений договором Авансовий платіж лізингоодержувач має право сплачувати протягом, але не більше, 12 календарних місяців. Всі інші лізингові платежі, що обумовлюють покриття витрат фінансування та які мають бути закріплені в Додатку № 3 до даного Договору, сторони погодили укласти на стадії купівлі Предмету Лізингу та встановлення остаточної вартості Предмету Лізингу, оскільки дані платежі будуть сплачуватись вже після отримання Предмету Лізингу у користування лізингоодержувачем. Особливість укладеного виду правочину, надає право лізингоодержувачу сплачувати авансовий платіж до моменту отримання Товару протягом 12 місяців, а також, має право замінити Товар на більш дорожчий або дешевший, що також свідчить про логічність укладення такого додатку не на стадії укладення договору, а на стадії, коли у лізингодавця виникає обов'язок придбати Товар и передати такий у користування лізингоодержувачу.

Відповідно до п. 10.4. Договору Уразі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного договору, Сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу, підписати Додаток № 3 до даного Договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу.

Відповідно до п. 4.3. Договору Разом з підписаним Актом приймання-передачі Лізингодавець передає Лізингоодержувачу Графік сплати лізингових платежів (План відшкодування або Додаток № 3 до даного Договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу.

Крім того, неможливо погодитись з висновком позивача, що в зв'язку з тим, що сторони не уклали Додаток № 3, сторони не погодили відсотки за користування обсягом фінансування, що викликало у позивача хибне уявлення, щодо реальної вартості Товару.

Відповідно до статті 10 Договору, сторони погодили розмір лізингових платежів у відсотковому співвідношенні та погодили відповідні формули щодо їх розрахунків, а також погодили розмір щомісячного лізингового платежу, який розрахований на момент укладення договору виходячи з ціни Товару, що діє на момент такого укладення.

Таким чином, вважаємо, що на момент укладення даного правочину, сторони погодили всі відповідні істотні умови договору, в тому числі всі передбачені ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежів та враховуючи особливість укладеного правочину, погодили, що остаточне встановлення таких платежів, буде закріплено Додатком № З виходячи з нової ціни Товару, яка буде діяти на момент купівлі та передачі. Таким чином, сторони погодили лізингові платежі, що відшкодовують обсяг фінансування та всі передбачені відсотки за користування, та закріпили такі в договорі, а саме в п. 10.1 та 10.3 Договору. Передбачений Додаток № 3, сторони погодили укласти на стадії купівлі/передачі Предмету Лізингу лізингоодержувачу, виходячи з нової ціни Товару, якщо така зміна відбудеться.

Щодо лізингових платежів: Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а)суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б)платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в)компенсацію відсотків за кредитом; г)інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Таким чином, сторони при укладені договору погодили відповідні лізингові платежі, що прямо передбачено ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», в тому числі і адміністративний платіж, та погодили, що у разі односторонньої відмови лізингоодержувача від договору, лізингодавець адміністративний платіж та частину сплаченого авансового платежу не повертає, що зараховується в якості штрафу за дострокове припинення цивільно-правового договору.

Таким чином, сторони при укладенні правочину взяли на себе певні зобов'язання та погодили певний вид забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань по договору, тобто штраф за дострокове розірвання договору саме лізингоодержувачем ( позивачем ), а не лізингодавцем (відповідачем ).

Таким чином, на момент укладання договору між сторонами, відповідач запропонував позивачу відповідні умови, та останній в свою чергу погодився на запропоновані умови. Таким чином, сторони взяли на себе певні зобов'язання та погодили певний вид забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань по договору у вигляді штрафу за дострокове розірвання договору саме лізингоодержувачем ( позивачем ), а не лізингодавцем (відповідачем).

Відповідно до ст. 7 ч. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Відповідно до ст. 11 ч. 1 п. З ЗУ «Про фінансовий лізинг», Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках;

Законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку. Тобто, Законом передбачено можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших же випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України: договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, у тому числі відповідно до чинних нормативно-правових актів, має обов'язкову силу насамперед для самих сторін. Обов'язкову силу для сторін має й такий договір, який законом не передбачений, але й не суперечить йому. Договір, який є чинним (дійсним), має обов'язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси.

Таким чином, позов ОСОБА_1 є безпідставним та необгрунтованим, викладені в позові підстави є недоведеними та спростованими, а вимоги Закону, на які посилається позивач, є перекрученими та такими, які трактуються на його користь, а отже позов має бути відхилений.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст. ст. 6, 13, 202, 203, 208, 212, 525, 526, 546-549, 610, 629, 639, 806-809 ЦК України, ст. ст. 27, 31, 57, 58, 60, 128, 335, 338 ЦПК України, Закон України «Про фінансовий лізинг», відповідач прохає, відмовити повністю в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» про захист прав споживачів, за безпідставністю.

До заперечень відповідач додав копію довідки Нацкомфінпослуг № ФЛ 486 від 11.09.2012 року про взяття на облік юридичної особи, згідно якої відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу, та копію виписки про реєстрацію TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 15.02.2012 р. в ЄДРПОУ .

Із показань свідка ОСОБА_3, яка є дружиною позивача, витікає, що вона та чоловік 19.02.2015 р. в Інтернеті найшли оголошення про продаж автомобілів по ціні сто тисяч гривень. Вони передзвонили по зазначеному в оголошенні телефону і їм підтвердили, що вартість автомобіля сто тисяч гривень. Наступного дня, 20.02.2015 р. чоловік, вона та батько чоловіка звернулися до фірми в м. Дніпропетровську, яка робила оголошення. Секретар фірми знову підтвердила, що вартість автомобіля сто тисяч гривень, що автомобіль знаходиться на складі. Також прийшла ще одна жінка, ОСОБА_5, як пізніше свідок узнала її прізвище та ім'я, яка також підтвердила вартість автомобіля та пояснила, що для укладення договору слід сплатити авансовий внесок. Коли чоловік попрохав надати для ознайомлення договір, ОСОБА_5 пояснила, що договір на руки попередньо не видається, дала їм рахунок та показала банк в якому слід сплатити аванс. Коли чоловік сплатив аванс, їм надали договір, який чоловік підписав. Перед цим ОСОБА_5 роз'яснила умови договору та відповіла на їх запитання. У них не виникало сумнівів, щодо того, що їх можуть обманути. Коли вони приїхали додому та прочитали договір, то з'ясувалося, що роз'яснення ОСОБА_5 не співпадають з умовами договору, а вартість автомобіля складає не 100 тисяч гривень, а 198 тисяч гривень. Через кілька днів вони поїхали у Дніпропетровськ та повідомили про свою незгоду, на що їм порадили написати листа, щодо повернення коштів, в головний офіс у м. Київ. Вони написали листа і їм прийшла відповідь, що вони сплатили адміністративний платіж, який не повертається у випадку розірвання договору.

Із показань свідка ОСОБА_4, який є батьком позивача, витікає, що в лютому 2015 р. син повідомив його, що продаються автомобілі по низькій ціні. Наступного дня він з сином та невісткою поїхали в м. Дніпропетровськ, вул. Горького , 3, де їм секретар підтвердила, що вартість автомобіля 100 тисяч гривень, що залишився один автомобіль по ціні 2013 року. Потім прийшла жінка у віці близько 55 років, яка стала оформляти документи та повідомила, що слід сплатити перший внесок - 20% вартості автомобіля, вийшла з сином на ганок та показала синові банк, де слід здійснити оплату. Син здійснив оплату, після чого підписав договір і вони пішли на маршрутне таксі до м. Вільногірська, що відправлялося о 13.00 годині.

Дослідивши надані у справі докази, в тому числі, письмові, а саме: витяг із паспорта громадянина України ОСОБА_1, 19.10.1985 р. н.; копію договору фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 р. з додатками № 1 та № 2; копію рахунку для оплати комісії за організацію в сумі - 19890.00 грн. та квитанції про оплату зазначеної суми від 20.02.2015 р.; копію листа ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на адресу ОСОБА_1 про відмову у поверненні адміністративного платежу та про розірвання договору лізингу з 26.02.2015 р.; копію довідки Нацкомфінпослуг № ФЛ 486 від 11.09.2012 року про взяття на облік юридичної особи, згідно якої відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу; копію виписки про реєстрацію TOB «Лізингова компанія «АвтоФінанс» 15.02.2012 р. в ЄДРПОУ, та оцінивши їх в сукупності та взаємозв'язку, керуючись законом, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, за наступних підстав.

Згідно ст.ст. 10,11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст.ст. 11,626 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із договору, в силу зобовязання одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої особи (кредитора) визначені дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобовязання.

Згідно ст. 626 ЦК України: 1. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. 2. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. 3. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. 4. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. 5. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 627 ЦК України: 1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 2. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ст. 628 ЦК України: 1. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 2. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ст.806 ЦК України: 1. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). 2. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Згідно ст. 1 ЗУ "Про фінансовий лізинг": 1. Фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. 2. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно п.1 ч.1 ст. 1 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Суд вважає встановленим, що 20.02.2015 р. між позивачем, як фізичною особою та споживачем послуг, та відповідачем, як юридичною особою та виконавцем послуг, що надає послуги фінансового лізингу, був укладений на строк 78 місяців (п.2.1 договору) двосторонній, змішаний, договір фінансового лізингу № 001116 з метою: для позивача - придбати у свою власність легковий автомобіль GEELY МК Cross basik plus, для відповідача - отримати відповідну суму доходу за надані послуги з лізингу транспортного засобу та його викупом позивачем, в якому поєднуються елементи договору найму (оренди) транспортного засобу та елементи купівлі-продажу транспортного засобу. При цьому договір був укладений з порушенням ряду законів, які регулюють суб'єктний склад осіб, порядок укладення договорів, істотні умови договору, вимоги розумності та справедливості, вимоги, щодо захисту прав споживачів, а саме:

1. ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" не мала повноважень на укладення спірного договору, оскільки, будучи фактично фінансовою установою, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.1 ЗУ України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а не просто юридичною особою, не мала відповідної ліцензії на право надання фінансових послуг в виді фінансового лізингу. Згідно п.1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 22.01.2004 N 21, установлено, що юридичні особи, які мають намір надавати фінансові послуги, що відповідно до законодавства потребує набуття ними статусу фінансової установи, можуть надавати ці послуги лише після набуття ними такого статусу в установленому законодавством порядку. Оскільки відповідач займається виключно наданням послуги в виді фінансового лізингу і іншої діяльності не здійснює, він повинен мати відповідну ліцензію, як фінансова установа. Така позиція міститься і в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16.12.2015 р., яка постановлена за аналогічних обставин та стосовно ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс". Згідно ч.3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ст. 227 ЦК України: 1. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. 2. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

2. Договір фінансового лізингу був укладений між сторонами під впливом явної омани з боку представника відповідача, що підтверджується показаннями свідків у справі та наявністю у договорі очевидних несправедливих істотних умов, які не були доведені позивачеві перед укладенням договору та які б виключили з боку позивача згоду на укладення цього договору. Суд вважає встановленим, що відповідач ввів в оману позивача розміщеним в Інтернеті повідомленням а також твердженнями його представників, що загальна вартість автомобіля складає 100 тис. гривень, в той час, як за умовами договору, вартість автомобіля складає 198 тис. 900 гривень. За тих же обставин суд вважає встановленим, що представник відповідача обманним шляхом, внаслідок неправдивих повідомлень про умови договору та неповідомлення дійсних умов договору, змусив позивача, до ознайомлення його з умовами договору та підписання договору, сплатити перший платіж у розмірі 10% відсотків від вартості автомобіля, тобто спірну суму 19890.00 грн. Суд вважає, за тих же обставин, встановленим, що представник відповідача, посилаючись на обідню перерву, навмисно не надала можливості позивачу ознайомитися зі всіма умовами договору, внаслідок чого позивач, довірившись представникові відповідача, підписав договір лізингу, без ознайомлення з умовами цього договору, а саме, стосовно вартості автомобіля, стосовно розрахунків за надані послуги лізингу. Також у договорі (визначення термінів) перший платіж має декілька визначень: адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж ...незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату; перший платіж - платіж, що складається з Адміністративного платежу, Авансового платежу, які сплачуються у відповідності до умов даного Договору; Авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості Предмета лізингу, розмір якого визначено у додатку № 1 (50% вартості автомобіля); з чого витікає, що здійснений позивачем платіж на суму 19890.00 грн. не визначений за своїм значенням відносно інших істотних умов договору лізингу, зокрема, незрозуміло, чи зараховується частина цього платежу в рахунок оплати вартості автомобіля чи лізингового платежу, якщо так, то який розмір цієї частини, яка частина має інше договірне призначення. Всі вищеперераховані дії відповідача слід визнати нечесними та недобросовісними і вчиненими умисно, щоб ввести в оману позивача, як клієнта, та схилити його до укладення спірного договору.

Згідно ч.1 ст. 700 ЦК України, продавець зобов'язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання.

Згідно ст. 705 ЦК України: 1. За договором найму-продажу до переходу до покупця права власності на переданий йому продавцем товар покупець є наймачем (орендарем) цього товару. 2. Покупець стає власником товару, переданого йому за договором найму-продажу, з моменту оплати товару, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 230 ЦК України: 1. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. 2. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ч.1 ст.15 ЗУ "Про захист прав споживачів", споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Згідно ст. 4 ЗУ "Про захист прав споживачів": 1. Споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). 2. Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Згідно п.14 ст. 4 ЗУ "Про захист прав споживачів": нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно ч.12 ст. 10 ЗУ "Про захист прав споживачів": Якщо після укладення договору стане очевидним, що роботи (послуги), зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача. Виконавець зобов'язаний таким же чином повідомити споживача, якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) без штрафних санкцій з боку виконавця у разі виникнення обставин, передбачених в абзацах першому та другому цієї частини.

Згідно ст. 21 ЗУ "Про захист прав споживачів", установлено, що: 1. Крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 7) ціну продукції визначено неналежним чином.

Згідно ст.19 ЗУ "Про захист прав споживачів", передбачено, що: 1. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

2. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. 3. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Суд доходить висновку, що відповідно до зазначених правових норм, всі вищеперераховані дії відповідача, що пов'язані з ненаданням належної інформації про предмет договору лізингу, стосовно його вартості та порядку розрахунків, спонуканням до сплати першого платежу до укладення договору, слід визнати нечесними та недобросовісними і вчиненими умисно, щоб ввести в оману позивача, як клієнта, та схилити його до укладення спірного договору, тобто ці дії є нечесною підприємницькою практикою.

Згідно ст. 634 ЦК України: 1. Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. 2. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. 3. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред'явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Таким чином, позивач, виявивши після підписання договору, що вартість автомобіля складає майже в два рази більшу суму, ніж та, про яку повідомляв відповідач через Інтернет та своїх представників, мав право відмовитися від договору без штрафних санкцій, в виді умови, що за будь-яких обставин, сплачений первісний платіж йому не повертається.

3. Договір фінансового лізингу був укладений між сторонами за наявності в договорі явних несправедливих умов по відношенню до позивача, а саме: із пунктів 12.1 - 12.13 Договору витікає, що лізингоодержувач у разі відмови від договору несе фінансові санкції, окрім того, йому, незалежно від підстав та ініціатора розірвання договору, не повертається сплачений Адміністративний платіж. В той же час, відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року, при цьому лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 - тобто, тільки 60% від сплачених коштів, а Адміністративний платіж, взагалі не повертає.

Таким чином, відповідно до умов спірного договору, за невиконання договірного зобов'язання відповідач не несе будь-якої відповідальності перед позивачем, але при цьому одержує за цих обставин значну вигоду, а позивач один несе значні збитки, окрім того, зазначені умови, як несправедливі, майже в повному обсязі кореспондують визначенням в ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживачів" та є підставою для визнання спірного договору недійсним.

Згідно ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів": 1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

4. Договір фінансового лізингу був укладений між сторонами з порушенням вимог закону про його обов'язкове нотаріальне посвідчення, враховуючи, що в цьому договорі поєднуються елементи договору найму (оренди) транспортного засобу та елементи купівлі-продажу транспортного засобу. З чого витікає, що спірний договір є недійсним з моменту його укладення, відповідно до вимог нижчезазначених правових норм.

Згідно ч.1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ст. 799ЦК України: 1. Договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. 2. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ст. 215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін; нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 216 ЦК України: 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 236 ЦК України: 1. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 2. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

5. Договір фінансового лізингу був укладений між сторонами з порушенням вимог ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", зокрема ст. 34 якою передбачено обов'язковість ліцензування, а саме: 1. Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: 1) страхової діяльності; 2) діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; 3) надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; 4) діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. 2. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. 3. Ліцензія, яка надається для здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не може передаватися третім особам.

З чого витікає, що довідка Нацкомфінпослуг № ФЛ 486 від 11.09.2012 року про взяття на облік юридичної особи, згідно якої відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу, не є достатнім документом, що надає право відповідачу здійснювати діяльність з надання фінансових послуг в виді фінансового лізингу, оскільки для такої діяльності необхідна наявність у юридичної особи, що надає виключно послуги фінансового лізингу, саме, відповідної ліцензії зазначеним органом.

6. Суд не приймає заперечення відповідача проти позову, оскільки вони суперечать вищезазначеним вимогам закону, а також встановленим в судовому засіданні обставинам, окрім того, відповідач не надав на вимогу суду (ухвала від 08.12.2015 р. про витребування доказів) документів, які б підтверджували право відповідача на надання фінансових послуг в виді фінансового лізингу.

7.Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 обґрунтовані і відповідають вимогам закону, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

При цьому суд приймає до уваги, як обгрунтувані та належні, посилання позивача на правові позиції Верховного Суду України, норми міжнародного права, в тому числі на норми міжнародної Конвенції з прав людини та на рішення Європейського суду з прав людини, зокрема, стосовно рівності прав сторін та справедливих умов у договорі та справедливого судового розгляду.

Суд доходить висновку, що спірний договір слід визнати недійсним, оскільки він суперечить вимогам п.п. 1-4 ст. 203 ЦК України, окрім того, фактично, договір є недійсним в силу його нікчемності, оскільки відповідач не мав повноважень на укладення такого роду договорів за відсутності відповідної ліцензії, а також договір, всупереч закону, не був нотаріально посвідчений. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України, якою передбачено, що, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, враховуючи, що тільки позивач на виконання спірного договору виконав частково дії з оплати відповідачу першого платежу в сумі - 19890.00 грн., суд доходить висновку про стягнення з відповідача зазначеної суми на користь позивача.

Судові витрати у справі, в виді судового збору 551.20 грн., слід покласти на відповідача, ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України та ЗУ "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 169, 209 ч.3, 212-215, 222-233, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

В порядку захисту прав споживача, визнати недійсним договір фінансового лізингу № 001116 від 20.02.2015 року, що був укладений між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», та застосувати наслідки недійсності зазначеного договору, стягнувши з відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", , юридична адреса: 01601, м. Київ, вул. Шовковична, буд. 42-44, оф. 9СД2, на користь ОСОБА_1, 19.10.1985 р. н., уродженця ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН № НОМЕР_1, зареєстрованого за місцем проживання по бул. МируАДРЕСА_1, в м. Вільногірську, Дніпропетровської області, кошти у розмірі - 19890,00 грн. (дев'ятнадцять тисяч вісімсот дев'яносто гривень 00 копійок), що були сплачені 20.02.2015 р. ОСОБА_1 перед укладенням зазначеного договору.

Судові витрати у справі, в виді судового збору в сумі - 551.20 грн., покласти на відповідача, ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", стягнувши з нього в дохід держави України зазначену суму 551.20 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вільногірський міський суд, Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію рішення, протягом двох днів з часу виготовлення його в повному обсязі, надіслати рекомендованим листом із повідомленням про вручення сторонам.

Головуючий суддя Шаповал Г.І.