АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі Кальник А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного комерційного банку "Форум" в особі Полтавської філії АКБ "Форум" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Акціонерного комерційного банку (далі АКБ) "Форум" в особі Полтавської філії АКБ "Форум" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки.

У позові зазначав, що 03.10.2007 року між ним та АКБ «Форум» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум») був укладений кредитний договір №0022/07/25-CL на споживчі цілі на суму 45000 доларів США, що на день укладення кредитного договору еквівалентно сумі 227250 гривень, строком по 02.10.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13,0%. Згідно кредитного договору цільове призначення кредиту - для особистих потреб позичальника під заставу нерухомості. Вважає кредитний договір недійсним, оскільки укладений з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Зазначає, що кредитний договір укладений всупереч вимогам закону, бо істотні умови визначені неналежним чином, валюту зобовязання, засіб виконання зобовязань та спосіб платежу визначено всупереч Конституції України та чинному законодавству України; розрахунки за спірним кредитним договором визначені і провадились обома сторонами в іноземній валюті.

Ціна кредитного договору, всупереч діючим нормам права була виражена відповідачем в іноземній валюті, а саме в доларах США, позивач не мав законного права здійснювати сплату своїх зобовязань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такі розрахунки заборонені без отримання спеціальних ліцензій на спеціальних умовах, якщо такі передбачені діючим законодавством. На час підписання кредитного договору, сторонами не було надано інформації, а відповідно і зазначено у договорі, про наявність у жодної зі сторін індивідуальної ліцензії для здійснення такої валютної операції та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу. Замовчування факту покладення усіх валютних ризиків на позивача при укладенні кредитного договору, замовчування необхідності, та на факті відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, та підвищення процентної ставки є нечесною підприємницькою практикою відповідача, що заборонена законом.

Позивач сплатив банку 12048 доларів США. Кредитний договір між позивачем та відповідачем забезпечений договором іпотеки. Відповідач ввів позивача в оману, оскільки не надав інформацію про економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу до укладення договору. Крім того, ОСОБА_2, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, не надано в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, тобто немає умов, які визнані обовязковими. Таким чином, умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір №0022/07/25-CL від 03.10.2007 року, укладений між ним та АКБ «Форум»; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та АКБ «Форум»; зобовязати відповідача надати всю наявну інформацію по зазначеному кредитному договору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до АКБ "Форум" в особі Полтавської філії АКБ "Форум" про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки відмовлено.

ОСОБА_2 оскаржив рішення місцевого суду, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2, оскільки вважає, що судом неповно зясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права. В іншій частині просив рішення залишити без змін.

У запереченнях на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «Банк Форум» просить постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2 та залишити рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2015 року без змін, вважає, що рішення повністю відповідає вимогам закону.

Сторони у судове засідання не звилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Враховуючи наявність достатніх даних щодо прав та обовязків сторін, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу без їх участі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.10.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Форум» був укладений кредитний договір №0022/07/25-CL на споживчі цілі на суму 45000 доларів США, строком по 02.10.2017 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13,0%.

В цей же день в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобовязань по кредитному договору між АКБ «Форум» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки квартири.

При цьому, на дату видачі кредиту, відповідач мав ліцензію №62 від 03.12.2001 року та письмовий дозвіл НБУ №63-3 від 10.06.2005 року на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 58-60).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається із змісту ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Згідно з ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Відповідно до п.п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку.

Як розяснено у п.п 10,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання), суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що банк правомірно на підставі наданого дозволу та ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій надав ОСОБА_2 кредитні кошти в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними.

Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодився на отримання кредиту та був ознайомлений з його умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь-яких застережень, отриманням коштів у кредит, виконанням умов договору протягом семи років позичальник підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма його умовами.

Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси позичальника, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України).

Укладаючи вказаний договір, сторони свідомо брали на себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу. Будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане, в сторін не було. Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Отже, вірним є висновок суду, що положення чинного законодавства хоч і передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містять заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Відтак, коригування платежів, в основі яких лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні стосовно долара), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України. Тому стягнення заборгованості у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства і відповідає умовам договору, який був укладений між сторонами у іноземній валюті ( в доларах США).

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України, частина перша якої передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Однак, ОСОБА_2 не було наведено переконливих доказів у суді першої та апеляційної інстанцій на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та є правочином, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, який є недійсним відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, твердження позивача, що банком у порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було надано позивачу у письмовій формі до укладення договору інформації щодо наявних форм кредитування, типу відсоткової ставки, орієнтовної сукупної вартості кредиту, графіку платежів, переліку витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та інше, про невідповідність укладеного кредитного договору вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, є неспроможними, оскільки позивачем не було надано належних доказів того, що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на його усвідомлення і обізнаність щодо змісту укладеного договору, а твердження про таку необізнаність спростовуються наявними у матеріалах справи Умовами кредитного договору, узгодженого сторонами до його підписання - зокрема, п.1.1;7.2 кредитного договору, заявкою ОСОБА_2 (а.с.45).

Із кредитного договору також вбачається, що пунктом 3.1 передбачені обовязки банку як сторони у договорі, а пункт 4.3 договору передбачає відповідальність як позичальника, так і банку за повне або часткове невиконання умов договору, тому суд першої інстанції правильно відхилив твердження позивача про несправедливість кредитного договору в тій частині, що умови договору є несправедливими, оскільки не містять у собі відповідальність банку.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про недійсність договору іпотеки від 03.10.2007 року.

В забезпечення виконання позичальником ОСОБА_2 зобовязань по кредитному договору, 03.10.2007 року між АКБ «Форум» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки квартири АДРЕСА_1.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як вбачається із тексту оспорюваного договору іпотеки, він містить вичерпну інформацію щодо його сторін, а також щодо розподілу їхніх прав та обовязків. Будь-яких належних, обґрунтованих та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, визначених ст. 215 ЦК України для визнання договору недійсним, ОСОБА_2 надано не було. А тому, суд вірно прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним.

Враховуючи викладене, оскільки посилання позивача на недійсність оспорюваних ним правочинів із зазначених ним підстав, порушення його прав, визначених Законом України «Про захист прав споживачів», належним чином доведені не були, натомість, спростовані наявними у справі доказами, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки від 03.10.2007 року.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо введення його в оману відповідачем відносно обставин, які мають суттєве значення під час укладення кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як розяснено у п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте, позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що із сторони відповідача при укладенні кредитного договору вчинялися навмисні дії щодо введення позивача в оману відносно умов укладеного договору, прав і обовязків сторін.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено. Підписуючи спірний договір, позивач ознайомлювався з його змістом та умовами, з якими погодився та підписав його за власним бажанням та на власний ризик.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неправомірності визначення валютою оспорюваного кредитного договору іноземну валюту (долар США) замість національної валюти гривні, є аналогічними доводам, викладеним у його позовній заяві, вищевказаний аналіз яких свідчить про їх безпідставність.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

ОСОБА_6

Згідно оригіналу

суддя В.П. Пікуль