АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О. Г., Чупікової В. В.

секретар Окармус О.М.

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2015 року,

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя. У подальшому розмір позовних вимог було зменшено.

Зазначала, що з 02 вересня 2005 року по 11 червня 2013 вона перебувала у шлюбі із відповідачем.

Під час шлюбу в 2008 році ними було придбано автомобіль марки «Пежо Партнер», номерний знак НОМЕР_1,який 21 червня 2012 року без її згоди відповідач відчужив, а отримані кошти використав на власні потреби.

За спільні кошти ними також було поліпшено господарство по АДРЕСА_1, яке 31 травня 2011 року відповідач оформив на себе.

Зокрема, було проведено монтаж водопостачання, газопостачання, опалення, обладнано санвузол, кухню та ванну кімнату, проведено нову електричну мережу всередині будинку, настелено нові підлоги в будинку; зведено новий паркан із нержавіючої сталі, викопано колодязь, прокладено тротуари.

Посилаючись на наявність спору між сторонами, просила:

визнати за нею право власності на 1/4 частину спірного житлового будинку із допоміжними спорудами та будівлями, що складається із житлового будинку літ. «А» загальною площею - 85,30 кв. м; літньої кухні літ. «Б» загальною площею - 64,50 кв. м; літньої кухні літ. «В» загальною площею - 24,10 кв. м; сараю літ. «Г» загальною площею - 7,60 кв. м; сараю літ. «Д» загальною площею - 7.20 кв. м; сараю літ. «Е» загальною площею - 29 кв. м; гаража літ. «Є» загальною площею - 16,80 кв. м; сараю літ. «Ж» загальною площею - 14,30 кв. м; сараю літ. «З» загальною площею - 24,80 кв. м.; вбиральні літ. «И», колодязя та огорожі;

стягнути із відповідача на її користь 1/2 частину вартості автомобіля «Пежо Партнер» номер кузова НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, в сумі 34 496 грн 50 коп.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за частку в автомобілімарки «Пежо Партнер» та ухвалення нового рішення, яким позов у вказаній частині задовольнити частково.

У справі встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 02 вересня 2005 року по 21 червня 2013 року.

Під час шлюбу в 2008 році ними було придбано автомобіль марки «Пежо Партнер», номерний знак НОМЕР_1, який 21 червня 2012 року відповідач відчужив, що визнається сторонами.

Позивачка стверджує, що кошти від продажу автомобіля відповідач використав на власні потреби.

Відповідач та його представник стверджують, що кошти за відчужений автомобіль були використані на потреби сім'ї. З такими доводами погодився суд першої інстанції.

Проте наявні у справі докази свідчать про обґрунтованість доводів позивачки про те, що кошти від відчуження відповідачем автомобіля не були використані в інтересах сім'ї.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача щодо використання коштів, отриманих від відчуження автомобіля, грунтуються на твердженнях про те, що автомобіль було продано під час перебування сторін у шлюбі.

Проте, як встановлено у справі, спір між сторонами з приводу відчуження відповідачем автомобіля виник у червні 2012 року, на час відчуження автомобіля й надалі сторони разом не проживали та не підтримували подружній відносин.

Це слідує з пояснень позивачки та стверджується змістом копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 23 червня 2012 року (а.с.14), письмовими поясненнями відповідача (а.с. 12).

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У справі встановлено, що кошти від відчуження автомобіля відповідач використав не на потреби сім'ї, а тому є підстави для часткового задоволення позову, - стягнення з відповідача на користь позивачки 1/2 частини вказаних коштів.

У справі встановлено, що позивачка не оспорила правочин, за яким відповідач у червні 2012 року відчужив спірний автомобіль.

Згідно довідки-рахунку № 5870008 від 21 червня 2012 року автомобіль відповідачем продано за 21 000 гривень (а.с.9).

Тому 1/2 частину від указаної суми у рахунок поділу майна слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Вимоги позивачки про стягнення грошової компенсації, виходячи з дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи є безпідставними оскільки на час пред'явлення позову автомобіль був відчужений за 21000 гривень. Правочин, як і суму продажу автомобіля, позивачкою не оспорено.

Надані позивачкою відомості про вартість автомобіля з мережі інтернет стосуються іншого, а не спірного автомобіля.

Щодо вимог про визнання права власності на 1/4 частку у спірному нерухомому майні, то підстави для скасування рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову у цій частині відмовлено, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі встановлено, що спірний житловий будинок із допоміжними спорудами та будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, зведений до реєстрації шлюбу між сторонами, мав статус майна колишнього колгоспного двору й на даний час належить відповідачу на праві власності.

Тому суд першої інстанції в межах підстав та предмету позову обґрунтовано відмовив у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка не заявляла вимоги про визнання спірного нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності, не посилалася на докази істотного збільшення у своїй вартості житлового будинку, належного відповідачу.

Проведення під час перебування сторін у шлюбі, як про це стверджує позивачка, певних робіт з покращення нерухомого майна, а саме, монтажу водопостачання, газопостачання, опалення, обладнання санвузла, кухні, ванної кімнати, проведення нової електричної мережі всередині будинку, влаштування підлоги в будинку, зведення нового паркану, облаштування колодязя, прокладення тротуарів, може за певних умов бути підставою для отримання відповідної компенсації.

Апеляційна скарга позивачки та її представника практично не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про поділ нерухомого майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахування задоволення позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації вартості частки від продажу автомобіля процент задоволення змінених позовних вимог позивачки складає 12,95 % (заявлено вимоги на 81074,25 грн, а задоволено на 10500 грн).

Тому з відповідача на користь позивачки слід стягнути 220 грн 48 коп. - витрат зі сплати судового збору (з розрахунку: 12,95 % від 1702,55 грн. (810,74+891,81).

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14 грудня 2015 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині поділу автомобіля марки «Пежо Партнер» скасувати.

Позов у цій частині задовольнити частково.

В рахунок поділу майна стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 10 500 (десять тисяч п'ятсот) гривень - грошової компенсації за частку в автомобілімарки «Пежо Партнер», 2005 року випуску, н. з. НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 220 (двісті двадцять) гривень 48 коп. - витрат зі сплати судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О. Г. Бреславський

В. В. Чупікова