Справа № 362/6173/15-ц
Провадження № 2/362/230/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Кравченко Л.М.,

при секретарі - Яренко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Смоліної Ірини Володимирівни про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Смоліної Ірини Володимирівни та просив визнати незаконною постанову державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Смоліної Ірини Володимирівни у видачі свідоцтва про спадщину ОСОБА_1; зобов'язати державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Смоліну Ірину Володимирівну видати свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_3. 03.05.2007 р. вона склала заповіт, яким все заповідала своєму онукові ОСОБА_1.Спадщина складається з земельної ділянки загальною площею 0,19 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га по АДРЕСА_1; та для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га по АДРЕСА_2. Проте до складу спадкового майна не було включено земельну ділянку, що належала померлій ОСОБА_3, що пов'язано з наступним: ОСОБА_3 отримала на підставі рішення № 239-8-XXIV Восьмої сесії XXIV скликання від 18.04.2003 р. Великосолтанівської сільської Ради Васильківського району Київської області у приватну власність земельну ділянку площею 0,19 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га по АДРЕСА_1; та для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га по АДРЕСА_2. ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію права власності та отримала на власне ім'я Державні акти на право власності на зазначені земельні ділянки. Відповідач отримала заяву, в якій позивач просив включити до складу спадщини ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га в АДРЕСА_2 або надати письмову відмову, вмотивувавши її причину. Проте відповідач надіслала відповідь лише 05.08.2015 р., через 26 днів, чим порушила вимоги ч. 4 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат».У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 втратила оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку, в архіві Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області позивач отримав належним чином завірену копію цього документу, який 05.08.2015 р. було надано відповідачу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину. Проте відповідач винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а саме: видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, на підставі того, що не було пред'явлено правовстановлюючий документ на нерухоме майно, - державний акт. Проте позивач вважає, що відмова відповідача є неправомірною, оскільки був поданий повний пакет необхідних документів, в тому числі належним чином завірена копія Державного акту.

Позивач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце слухання справи судом повідомлений належно.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на те, що нотаріус повинен був оформити спадщину хоча б частково на один оригінал державного акту про право власності на земельну ділянку, вважає, що всі належні документи для оформлення спадщини буди надані нотаріусу.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день, час і місце слухання справи судом повідомлена належно. До суду подав заперечення, в яких вважає позовні вимоги позивача незаконними та необґрунтованими.

Заслухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, що є бабою позивача.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

03.05.2007 р. ОСОБА_3 склала заповіт, яким все заповідала онукові ОСОБА_1.Спадщина складається з земельної ділянки загальною площею 0,19 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,09 га по АДРЕСА_1; та для ведення особистого селянського господарства площею 0,10 га по АДРЕСА_2.

31.03.2010 р. позивач звернувся до Калинівської державної нотаріальної контори Васильківського району Київської області із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

05.08.2015 р. представник позивача ОСОБА_4 звернулася до Васильківської районної державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадщини на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що належала ОСОБА_3

Постановою державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Смоліної І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.08.2015 р. було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки спадкоємцем не наданий документ, необхідний для вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Пред'являючи позов до державного нотаріуса Смоліної І.В. позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що нотаріусом було неправомірно та безпідставно відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з чим позовні вимоги пред'явлені позивачем саме до нього.

Проте, нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб'єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII, у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов'язків стосовно позивача. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному в статтях 1, 9 Закону № 3425-XII. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов'язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Так, в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.12.2007 р. у справі № 6-16344св07 висловлена така правова позиція: «Відповідно до ст. 26 ЦПК особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК). Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення».

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса».

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (Постанова ВСУ № 7) зазначено: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі».

У п. 16 Постанови ВССУ № 3 зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII). За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства».

З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право.

Тоді в разі подання позову щодо оскарження нотаріальної дії з підстав недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при їх вчиненні відповідачем буде сам приватний нотаріус.

У разі пред'явлення вказаних позовних вимог до державного нотаріуса відповідачем буде відповідна державна нотаріальна контора. Це зумовлено тим, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори.

З огляду на вищевикладене, є очевидним, що державний нотаріус Смоліна І.В. не може виступати як особа, яка порушує, не визнає чи оспорює права позивача, оскільки нотаріус діє не як фізична особа, а як орган юрисдикційної діяльності від імені держави.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє у позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків щодо обставин справи, не пов'язаних із встановленням належності відповідача.

Ч. 1. ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом роз`яснено представнику позивача в судовому засіданні положення ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України. В той же час, представником позивача в судовому засіданні не заявлялось клопотання про заміну неналежного відповідача.

На підставі вимог ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд, за відсутності умов, передбачених вказаною нормою, не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Право власності на спадкове майно набувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ст. 1297 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

З урахуванням наведеного, керуючись Законом України «Про нотаріат", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 3,4, 8,10, 15, 33, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Смоліної Ірини Володимирівни про визнання незаконною постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, зобов'язання видати свідоцтво про право на спадщину - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Кравченко Л.М.