Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 316/1632/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Вільямовська Н.О.
Провадження № 22-ц/778/3182/16 Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Маловічко С.В.

за участю секретаря: Бурими В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 травня 2016 року по справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційного корегування суми заборгованості.

В обґрунтування вимог зазначила, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 лютого 2014 року, стягнуто з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію за різницю у частках виділеного майна в сумі 625808 грн. 38 коп.

24 грудня 2013 року Автозаводським районним судом м. Кременчука на виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року видано виконавчий лист №2-109/12, постановою державного виконавця Автозаводського відділу ДВС Кременчуцького міського управління юстиції від 25.12.2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання даного виконавчого листа, яке на день подання позову не виконано в зв'язку з ухиленням відповідача від виконання рішення суду.

Вважає, що з відповідача підлягають стягненню сума інфляційних втрат за весь час прострочення в розмірі 448 992,45 грн. та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 26 026,77 грн.

На підставі зазначеного просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь три відсотки річних у розмірі 26026 грн. 77 коп. та інфляційні витрати в розмірі 448992 грн. 45 коп.

Заочним рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року позов задоволено.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 05 лютого 2016 року скасовано заочне рішення від 10 грудня 2015 року, справу призначено до розгляду.

В запереченнях на заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення ОСОБА_4 зазначила, що в розрахунку заборгованості було зроблено описку в сумі інфляційних втрат, вірний розмір яких складає 451142,05 грн. (а.с. 117).

В березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просив визнати недійним договір про надання коштів на утримання дитини в сумі 60 000 доларів США.

Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року відмовлено у прийнятті та повернуто зустрічний позов ОСОБА_3

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 три відсотки річних у розмірі 26026,77 грн. та інфляційні витрати у розмірі 451142,05 грн.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки між сторонами виникли відносини у зв'язку з невиконанням рішення суду, а не договірні відносини, у зв'язку з чим не підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України, та просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Повістка про виклик до суду вручена представнику ОСОБА_4 20.07.2016 р. ( а.с. 212).

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, у запереченнях на апеляційну скаргу зазначає, що повістку не отримувала, про дату розгляду справи дізналася від представника, про відкладення розгляду справи клопотання не заявила.

У відповідності до вимог ч.5 ст.76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яке бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, ОСОБА_4 належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, неявка не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з п. 4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягуючи з ОСОБА_3 475019 грн. 22 коп., суд першої інстанції керувався ст.625 ЦК України та виходив з того, що відповідач не виконав рішення суду у справі щодо стягнення 625808 грн.38 коп. компенсації при поділі майна між подружжям.

Проте суд не з'ясував характер спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інших розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15 про неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст. 625 ЦК України, передбачена ст.625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися норми, що регулюють цивільну правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Згідно ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладений в його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст.355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.2 ст.214, ст.360-7 ЦПК України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верхового Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проте суд в порушення зазначених вимог,відступивши від правової позиції Верховного Суду України, не навів відповідних мотивів.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати в сумі 448992,45 грн. та 3% річних в сумі 26026,77 грн. за прострочення виконання рішення суду про стягнення з відповідача на її користь 625808,38 грн. компенсації за різницю у частках виділеного майна.

Встановлено, що рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2013 року, ухваленим у справі за позовом про поділ спільного майна подружжя, поділено майно, ОСОБА_4 виділено майно на загальну суму 948970 грн., а ОСОБА_3 - на загальну суму 2200808,38 грн. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто 625808,38 грн. компенсації за різницю у частках виділеного майна.

Таким чином, між сторонами до ухвалення рішення не існувало грошових зобов'язань, між ними існували сімейні правовідносини, які регулюються нормами сімейного права.

Отже, у даних правовідносинах не може бути покладена передбачена ст.625 ЦК України відповідальність за порушення виконання грошового зобов'язання, і позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення інфляційних втрат в сумі 448992,45 грн. та 3% річних в сумі 26026,77 грн. задоволенню не підлягають.

Постанова Верхового Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, на яку посилається ОСОБА_4 у запереченнях на апеляційну скаргу, не містить висновків щодо можливості застосування ст.625 ЦК України у спорах, які виникли із сімейних правовідносин (а.с. 215-218).

Підстави, які б давали суду право відступати від правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15 щодо застосування ст.625 ЦК України, колегія суддів не вбачає ( а.с 231-236).

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового рішення.

З наведених мотивів рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 19 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: