Номер провадження: 22-ц/785/996/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

ОСОБА_2

суддів: Громіка Р.Д.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської районної адміністрації Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2015 року за позовом Київської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про приведення обєкту у первісний стан,

в с т а н о в и л а:

23 жовтня 2013 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачці ОСОБА_3 на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2013 року. Квартира № 15 розташована на четвертому поверсі девятиповерхового житлового будинку. 17 вересня 2013 року працівниками відділу благоустрою Київської районної адміністрації Одеської міської ради при обстеженні прибудинкової території будинку №64 по вул.. Академіка Вільямса в м. Одесі виявлено, що при проведенні реконструкції квартири №15 самовільно, без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації та дозволу розширено існуючий балкон на 18 кв.м. Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 червня 2014 року №436 відповідачку ОСОБА_3 зобовязано привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 у попередній стан шляхом демонтажу самочинно реконструйованого балкону, але вказаний обєкт нерухомого майна не приведено у відповідність до технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 27 березня 2003 року.

Посилаючись на ці обставини, ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст. ст. 6, 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,

Київська районна адміністрація Одеської міської ради просила суд зобовязати відповідачку ОСОБА_3 привести самовільно реконструйовану квартиру АДРЕСА_3 до попереднього стану відповідно до технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 27 березня 2003 року, шляхом знесення самовільної надбудови балкону, а у разі відмови привести до попереднього стану примусово за рахунок ОСОБА_6 (а.с. 1-3).

Відповідачка ОСОБА_3 проти позову заперечувала і в своїх поясненнях зазначала, що вона придбала квартиру у 2013 році, попередній власник за згодою сусідів власників сусідніх квартир, ОСОБА_7 збільшила балкон, у якості підлоги використано залізно-бетонну плиту, що є дахом для балкону на третьому поверсі, всі інші конструкції це металеві балки та металевий профіль, обшитий з внутрішньої сторони пластиковою вагонкою, а з зовнішньої сторони полікарбонатом, дах виконано з металевих профільованих листів.

До участі у справі у якості третіх осіб були залучені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1, яка розташована на пятому поверсі багатоквартирного будинку, та заперечують проти незаконного збільшення балкону квартири №15, оскільки вікна квартири №19 виходять на металевий дах, який з самого травня по вересень року з початку дня до заходу сонця сильно нагрівається у звязку з чим вони хворіють (а.с. 48).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 88-89).

В апеляційній скарзі позивач, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 105-109).

Представник позивача, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, та треті особи, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача, Київська районна адміністрація Одеської міської ради, пояснення на апеляцію відповідачки ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду та ухвал суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

У статті 151 ЖК УРСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобовязані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом Української РСР.

Відповідно до ст. 152 ЖК УРСР переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ОСОБА_8 народних депутатів.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачці ОСОБА_3 на праві власності належить двокімнатна квартира №15, загальною площею 48,5 кв.м., у тому числі житловою 29,4 кв.м., у будинку № 64 по вул. Академіка Вільямса в м. Одесі на підставі договору купівлі-продажу від 28 серпня 2013 року (а.с. 6,9). Квартира № 15 розташована на четвертому поверсі девятиповерхового житлового будинку.

17 вересня 2013 року працівниками відділу благоустрою Київської районної адміністрації Одеської міської ради при обстеженні прибудинкової території будинку №64 по вул. Академіка Вільямса в м. Одесі виявлено, що при проведенні реконструкції квартири №15 самовільно, без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації та дозволу розширено існуючий балкон з 0,8 кв.м. до 18 кв.м., про що був складений акт та була проведена фото фіксація (а.с. 16, 29-30).

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 червня 2014 року №436 відповідачку ОСОБА_3 зобовязано привести самочинно реконструйовану квартиру АДРЕСА_4 у попередній стан шляхом демонтажу самочинно реконструйованого балкону (а.с. 14), але вказаний обєкт нерухомого майна не приведено у відповідність до технічного паспорту, виданого КП «ОМБТІ та РОН» 27 березня 2003 року, згідно якого площа балкону складала 0,8 кв.м. (а.с. 7-8).

В судовому засіданні відповідачкою ОСОБА_3 доведено належним чином, що балкон було реконструйовано попереднім власником квартири №15 ОСОБА_7 у 2007 році. Згідно наданих відповідачкою заяв від ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 власники суміжних квартир не заперечували проти зведення балкону до квартири №15.

З наявних у справі фотознімків вбачається, що у якості підлоги збільшеного балкону використано залізно-бетонну плиту, що є дахом для балкону на третьому поверсі будинку, всі інші конструкції це металеві балки та металевий профіль, обшитий з внутрішньої сторони пластиковою вагонкою, а з зовнішньої сторони полікарбонатом, дах виконано з металевих профільованих листів.

Висновком №163/2014 року судової будівельно-технічної експертизи від 03 березня 2015 року, проведеної судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень їм. ОСОБА_12С.» ОСОБА_13, встановлено, що металева конструкція балкону не порушує права власників суміжних квартир у користуванні квартирами та загальними приміщеннями будинку, демонтувати реконструйований балкон без завдання шкоди житловому будинку і суміжним квартирам не є можливим (а.с. 56-67).

Таким чином, вказаний балкон зведений шляхом реконструкції квартири №15 попереднім власником і його знесення не можливо без втручання у конструктивні елементи

будинку.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що реконструкцію балкону виконав попередній власник квартири у 2007 році за згодою власників суміжних квартир, використовуючи залізно-бетонну плиту, що є дахом для балкону на третьому поверсі, всі інші конструкції це металеві балки та металевий профіль. Перепланування, не повязані зі змінами (збільшення або зменшення) житлової або допоміжної площ, без порушення несучих конструкцій, збільшення житлової або допоміжної площ за рахунок демонтажу перегородок, комор, знесення печей, камінів, скління балконів лоджій, вбудовування дверних прорізів у внутрішній некапітальних стінах не відноситься до самочинного будівництва. Металева конструкція балкону не порушує права суміжних власників квартир у користуванні квартирами та загальними приміщеннями будинку. Демонтувати реконструйований балкон без завдання шкоди житловому будинку і суміжним квартирам не є можливим.

Посилання позивача, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом першої інстанції не враховано, що реконструкція квартири проведена самочинно, тому відповідачка зобовязана привести її до попереднього стану, не приймається до уваги, за таких підстав.

У п. 7 постанови №6 Пленуму «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно переобладнані квартири в багатоквартирних будинках різних житлових фондів, оскільки такі правовідносини врегульовано іншими нормами законодавства, зокрема статтею 383 ЦК та відповідними нормами Житлового кодексу України щодо власників квартир; про визнання права власності на самочинно збудовані тимчасові споруди; про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних обєктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво обєктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих обєктів тощо.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або

оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що реконструкція квартири проведена з істотним порушенням будівельних норм та правил, що суперечить суспільним інтересам, та яким чином відповідачка ОСОБА_3 порушує права позивача, не доведено також і те, що відповідачка порушує права третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які проживають у квартирі №19 над спірною квартирою.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів також приймає до уваги і те, що на першому, другому та третьому поверху власниками квартир також зведені балкони, але Київська районна адміністрація звернулась з вказаним позовом лише вибірково до власника квартири № 15, яка розташована четвертому поверху багатоквартирного будинку.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що відповідачка ОСОБА_3 не проводила реконструкцію квартири № 15 із зведення балкону, тому не можливо її зобовязувати до здійснення дій, зазначених у позові.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й у ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Київської районної адміністрації Одеської міської ради відхилити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_2

ОСОБА_8