АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/935/16 Справа № 202/5506/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про виплату компенсації моральної шкоди у зв'язку з порушенням трудових прав,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року, де ставить питання про зміну рішення суду та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26.02.2015 року у справі № 202/10323/14-ц за позовом ОСОБА_4 до Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України", про стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, допомоги на оздоровлення і компенсації за невикористану відпустку, суми недоплачених платежів із заробітної плати, позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені у повному обсязі, присуджено: стягнути з Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2013 року по 14.08.2014 року, в розмірі 71532 (сімдесят одна тисяча п'ятсот тридцять дві) грн. 00 коп.; стягнути з Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" на користь ОСОБА_4 невиплачену допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 2914 (дві тисячі сто сорок) грн. 00 коп.; стягнути з Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" на користь ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315 (десять тисяч триста п'ятнадцять) грн. 07 коп.; стягнути з Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" на користь ОСОБА_4 недоплачену заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839 (вісімсот тридцять дев'ять) грн. 85 коп., та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року за десять робочих днів в сумі 502 (п'ятсот дві) грн. 09 коп.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 02.03.2015 року у справі № 202/11754/14-ц за позовом ОСОБА_4 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», про стягнення компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені, присуджено стягнути з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 38150,48 грн.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки відповідач допустив порушення трудових прав позивачки щодо своєчасної виплати компенсації за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. 43 Конституції України, Рішенням Конституційного суду 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012ст. 16, 23, 1167 ЦК України, ст. 2371 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача, тому стягнув у відшкодування моральної шкоди в зазначеному розмірі.

Приведені в апеляційній скарзі доводи щодо незгоди з розміром стягненої на користь позивача моральної шкоди, не можуть бути підставою для зміни рішення суду, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду і висновків суду не спростовують.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте належні та допустимі докази, які б спростовували висновки суду щодо розміру стягненої компенсації у відшкодування моральної шкоди позивачу, суду не надані.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції, або його зміни і ухвалення нового рішення передбачені ст. 309 ЦПК України.

Апеляційний суд не находить підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України, для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Посилання відповідача на те, що позивач пропустила 3-х місячний строк для звернення до суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у позові, оскільки рішенням Конституційного суду 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач розрахувався з позивачем на виконання рішення суду від 26.02.2015 року та від 02.03.2015 року , відповідно 12.06.2015 року та 25.03.2015 року, а з позовом позивач звернулася до суду 26.06.2015 року, тобто в передбачений законом 3-х місячний строк, після фактичного розрахунку з позивачем.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки і висновків суду не спростовують.

Районний суд розглянув справу у відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11 ЦПК України про змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий:

Судді: