Справа № 358/758/15-ц Головуючий у І інстанції Корбут В. М.
Провадження № 22-ц/780/688/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 25.01.2016
УХВАЛА

Іменем України

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богуславського районного суду Київської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Богуславська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 09 листопада 2014 року померла її мати ОСОБА_4 Після смерті матері вона звернулася до Богуславської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналась, що 12 квітня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким заповіла все своє майно на користь ОСОБА_3 Позивач вважає даний заповіт недійсним, оскільки на час його складання її матері виповнилося 75 років, у якої в останні роки почастішали випадки не сприйняття дійсних подій та деякі події сприймались нею неадекватно, у звязку з чим ОСОБА_4 перебувала на обстеженні у невропатолога та психіатра. Однак психічний стан ОСОБА_4 не покращився та на час складання заповіту у неї загострився психічний розлад.

З урахуванням наведеного, позивач просила на підставі ч.1 ст.225 ЦК України визнати недійсним заповіт від 12 квітня 2014 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, який посвідчений державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 03 грудня 2015 рокув позові ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 1 100 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що у момент складання оспорюваного заповіту ОСОБА_4 у звязку з її захворюваннями не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Тобто, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 квітня 2014 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким заповідала все своє майно та майнові права, які будуть належати їй на день смерті на користь ОСОБА_3 Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Богуславської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 1-1128. Зі змісту заповіту видно, що при його посвідченні державним нотаріусом було встановлено особу ОСОБА_4 та перевірено її дієздатність (а.с.4, 33).

11 листопада 2014 року ОСОБА_4 померла у віці 75 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії I-ОК №319656 (а.с.5, 32).

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є дочками померлої ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_4 до Богуславської районної державної нотаріальної контори 28 листопада 2014 року звернулася позивач ОСОБА_2 із заявою про прийняття обовязкової частки у спадщині відповідно до 1241 ЦК України, як непрацездатна особа за станом здоров`я (а.с.34), а 18 березня 2015 року - звернулася відповідач ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 12 квітня 2014 року (а.с.27).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в матеріалах відсутні будь-які медичні документи, які б підтверджували, що ОСОБА_4 на час складання заповіту хворіла на психічні хвороби. ОСОБА_4 не перебувала на обліку у лікарів психіатрів та нарколога, за медичною допомогою не зверталася (а.с.44, 71).

Як видно з матеріалів справи, 24 липня 2014 року за клопотання позивача ухвалою суду першої інстанції було призначено посмертну комплексну судову медичну психолого - психіатричну експертизу стосовно ОСОБА_4, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №919 від 28 жовтня 2015 року ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту від 12 квітня 2014 року страждала психічним порушенням у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з інтелектуально - мнестичними і емоційно-вольовими порушеннями. ОСОБА_4 на момент складання та підписання заповіту від 12 квітня 2014 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. На період часу, до якого відноситься укладання правочину, ОСОБА_4 не виявляла таких психологічних властивостей особистості, які могли суттєво вплинути на її поведінку в досліджених соціально - психологічних умовах ситуації (а.с.75-80).

Дані висновки зроблені комісією у складі чотирьох експертів Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, які ґрунтуються на спеціальних знаннях у галузі психіатрії і психології та зроблені на підставі аналізу відомостей про ОСОБА_4, що містяться в матеріалах справи, не суперечать даним медичної документації на неї, а також показам свідків по справі. Зазначені висновки експертизи позивачем не спростовані.

Тому доводи апеляційної скарги про неоднозначність висновків судово-психіатричної експертизи, є безпідставними.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 у момент складання оспорюваного заповіту від 12 квітня 2014 року не могла усвідомлювати значення своїх та не могла керувати ними і доказів цього відповідно до ст.ст.57, 60 ЦПК України позивач не надала.

Отже, оцінивши висновок судово-психіатричного експерта в сукупності з іншими дослідженими в суді доказами по справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України для визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки позивач не довела, що ОСОБА_4 у момент складання заповіту від 12 квітня 2014 року не могла усвідомлювати значення своїх та не могла керувати ними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що на час складання оспорюваного заповіту у ОСОБА_4 загострився психічний розлад, що підтвердила у суді свідок ОСОБА_6, у звязку з чим позивач вважає, що ОСОБА_4 в момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з висновку судово-психіатричного експерта ці покази свідка ОСОБА_6 були враховані та досліджувалися експертами при проведення вказаної вище експертизи (а.с.77, 78), однак вони не свідчать про те, що ОСОБА_4 у момент складання та підписання заповіту від 12 квітня 2014 року за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

Інші обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції по їх оцінці.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 1 100 грн. з таких підстав.

За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам розяснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 червня 2015 року між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_7 укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого остання зобов'язалася за винагороду надати правову допомогу ОСОБА_3 по даній справі у суді першої інстанції (а.с.16-17).

Згідно з розрахунком розмір витрат адвоката ОСОБА_7 у звязку з наданням правової допомоги за даним договором становить 1 100 грн. (а.с.86).

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордеру № 17 від 03 грудня 2015 року ОСОБА_3 сплатила адвокату ОСОБА_7 1 100 грн. за договором про надання правової допомоги (а.с.85).

Оскільки відповідачем документально підтверджено та доведено витрати на правову допомогу у звязку з розглядом даної справи, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність законних підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 1 100 грн.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно зясував обставини справи, надані сторонами докази, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в позові і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 03 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді