Справа №521/8603/15-ц
Провадження №2/521/462/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Поліщук І.О.

при секретарі Святецькій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500 000 гривень, обґрунтовуючи вимоги тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду протягом тривалого часу йому було завдано значної моральної шкоди, що виразилось у незаконному притягненні до кримінальної відповідальності за наступних обставин: 22.02.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст.307 ч.2 КК України, за ознаками нібито збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 18.02.2012 року. 22.02.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст.307 ч.2 КК України, за ознаками нібито збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 20.02.2012 року. 28.04.2012 року його було затримано слідчим, а 01.05.2012 року Малиновським районним судом йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 04.05.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ст.307 ч.2 КК України, за ознаками нібито збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 25.02.2012 року. 04.05.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст.307 ч.2 КК України, за ознаками нібито збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 27.02.2012 року. 04.05.2012 року вищеназвані кримінальні справи обєднанні в одне провадження. 27.06.2012 року кримінальна справа щодо нього була передана з обвинувальним актом для розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси. 02.10.2012 року в ході розгляду вищезазначеної кримінальної справи Малиновський районний суд м. Одеси змінив йому запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 12.06.2013 року позивача було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст. 307 ч.2 КК України і на підставі якої з застосуванням ст.69 ч.2 КК України призначено покарання у вигляді шести років позбавлення волі без конфіскації майна. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2014 року вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 12 червня 2013 року щодо нього скасовано, а кримінальна справа за звинуваченням його у вчиненні злочинів передбачених статтею 307 ч.2 КК України направлена прокурору м. Одеси для проведення додаткового розслідування. Також ухвалою апеляційного суду Одеської області змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд,звільнено негайно з під варти в залі суду. 12.05.2014 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відомості про нібито скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015. 29. 12.2014 року кримінальне провадження № 0000015, відомості про яке 12.05.2014 року внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України закрито на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України, у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Позивач вказує, що з 22 лютого 2012 року по 29.12.2014 року незаконно перебував під слідством, незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності, незаконно засуджений за злочин, якого не скоював, був незаконно взятий та утримувався під вартою. Посилаючись на статті 3, 8, 19, 55, 56, 62, 124, 129 Конституції України, ст.ст.23, 1167, 1176 ЦК України, статті 1 - 4, 12, 13 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року N266/94-ВР, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.16 Постанови від 1 листопада 1996 p. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст.11, 12 Закону № 266/94-ВР та пп.11, 12 Положення про застосування Закону України „ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року №6/5/3/41, відповідно до положень Конвенції «Про захист прав Людини та основних свобод» Стаття 13 (9), та статті 16 (25) Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав Людини від 23 лютого 2006 року № 3477-1У(25), за якими суди при розгляді справ застосовують Конвенцію (9) та практику Європейського Суду з прав Людини, як джерело права, з урахуванням ухвали апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2013 року, постановленої по кримінальній справі у відношенні ОСОБА_1, якою обвинувальний вирок Малиновського районного суду міста Одеси від 12 червня 2013 року скасовано, а справа направлена прокурору м. Одеси для проведення додаткового розслідування, та постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2014 року, прийнятої слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, згідно з якою кримінальне провадження № 00000015, відомості про яке 12.05.2014 року внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України закрито, позивач вважає, що має право на звернення до суду із даною позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. Розмір моральної шкоди обґрунтовує тим, що фактично був затриманий слідчим 28.04.2012 року до 01.05.2012 року, а з 01.05.2012 року по 02.10.2012 року та з 12.06.2013 року по 13.03.2014 року незаконно перебував під вартою в установах Пенітенціарної служби України, тобто у сукупності він незаконно утримувався під вартою на протязі одного року двох місяців та пяти днів. При цьому з метою вчинення тиску на нього,за замовлення сторони обвинувачення, майже весь зазначених термін він, не будучи хворим на туберкульоз навмисно утримувався в протитуберкульозних лікувальних закладах Пенітенціарної служби України серед осіб хворих на туберкульоз. Такий тиск на нього вчинювався з метою навмисного зараження інфекційною хворобою туберкульозом, в якості помсти за невизнання вини у злочині, якого він не скоював. Позивач також вказує, що незаконними діями правоохоронних органів та суду йому заподіяну чималу моральну шкоду, яка виражається в наступному. Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під вартою йому було завдано нестерпних душевних страждань, які зокрема виразилися у втраті сенсу продовжувати життя та думках про самогубство, руйнування життєвих планів та соціальних звязків, відриві від сім ї, негативному впливі на честь та гідність. В результат незаконного засудження за тяжких злочин він зазнав великих моральних страждань, зневірився в правоохоронних органів та судовій системі. У нього інваліда 3-ої групи, значно погіршився стан здоровя, зявилися соматичні захворювання. Під час перебування у місцях позбавлення волі у нього мали місце психічні розлади у вигляді істерії та схильності до суїциду, а також загострення наявних хвороб; під час його утримання серед хворих на туберкульоз осіб, він пережив чималий стрес через хвилювання щодо можливого зараження хворобою. За час його тривалого перебування під вартою порушилися його особисті та професійні звязки, він був позбавлений можливості будувати своє життя відповідно до своїх бажань та прав. Після пережитих страждань, у нього інваліда 3-ої групи значно загострилися наявні хвороби, лікування яких потребує чималих коштів, яких йому бракує. Суму моральної шкоди позивач визначив у розмірі 1 500 000 гривень, яку просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити повністю.

Представник прокуратури Одеської області у судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав його необґрунтованості, підтримавши раніше надані письмові заперечення, згідно яких прокуратура вважала взагалі недоведеним розмір моральної шкоди, а вимоги позивача такими, що не ґрунтуються на Законі. При цьому, прокуратура Одеської області у письмових запереченнях зазначила, що позивачем жодним чином не доведено, що внаслідок дій посадових осіб органів прокуратури йому завдано моральної шкоди, позивачем не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходив визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 1 500 000 гривень та якими належними та допустимими доказами підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань саме органами прокуратури.

Представник Державної казначейської служби України в судові засідання не зявлявся, про час та місце розгляду справи повідомлявся я належним чином, про що свідчать розписки про отримання судових повісток. Про причини неявки представник Державної казначейської служби України, суд не повідомив, із запереченнями до суду не звертався.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так судом встановлено, що вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 12 червня 2013 року ОСОБА_1 засуджений за ст.307 ч.2 КК України із застосуванням ч.2 ст.69 КК України до позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2014 року вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 12 червня 2013 року у відношенні ОСОБА_1 засудженого за ст.307 ч.2 КК України скасовано. Кримінальну справу за звинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ст.307 ч.2 КК України направлено прокурору міста Одеси для проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід ОСОБА_1 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

Суд апеляційної інстанцій при розгляді кримінальної справи у відношенні ОСОБА_1 встановив, що з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_1 не визнавав себе винним в неодноразовому збуті наркотичних засобів і категорично заперечував проти обставин вчинення злочину, викладених в обвинувальному висновку і вироку суду. При цьому ОСОБА_1 стверджував, що справа сфабрикована працівниками міліції, що поняті, які за матеріалами справи брали участь в проведенні оперативних закупок, є «штатними» понятими. Аналіз матеріалів справи в наданих суду доказів дає апеляційному суду підстави стверджувати, що заперечення ОСОБА_1 не спростовані, що докази наявні в матеріалах справи викликають сумніви в їх достовірності і обєктивності. Так зокрема з матеріалів справи вбачається, що всі епізоди збуту ОСОБА_1 наркотичних засобів викриті при проведенні оперативних закупок. Доказами винуватості ОСОБА_1 на які послався суд у вироку, є зокрема матеріали оперативних закупок, показання закупника наркотичних засобів ОСОБА_2, показаннями понятих, що були присутніми при оформленні і проведенні оперативних закупок, показаннями оперативних працівників, що проводили оперативні закупки, а також висновками експертизи, про те, що надані на дослідження речовини є наркотичними засобами. В ухвалі апеляційного суду, зазначено, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що докази, на які є посилання у вироку, є недопустимими, оскільки отримані без додержання вимог кримінально-процесуального законодавства. Зокрема з матеріалів справи вбачається, що кримінальна справа була порушена 22.02.2012 року стосовно невстановленої особи за фактом збуту нею 18.02.2012 року ОСОБА_2 особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, за ознаками злочину передбаченого ст.307 ч.2 КК України. Згідно з матеріалами справи оперативна закупка у ОСОБА_1 була проведена. Таким чином на момент порушення кримінальної справи 22.02.2012 року слідчому була достовірно відома особа, яка підозрюється в незаконному збуті наркотичної речовини. Апеляційний суд констатував, що за таких обставин порушення 22.02.2012 року кримінальної справи стосовно невстановленої особи є штучним створенням ситуації, з метою уникнення від дотримання строків досудового слідства та додержання процесуальних прав підозрюваного ОСОБА_1 Враховуючи двомісячний загальний строк досудового слідства, передбачений ст. 120 КПК України, а також ті обставини, що строк слідства по даній справі не продовжувався у встановленому порядку, апеляційний суд визначає, що строк досудового слідства по даній справі закінчився 22.04.2012 року. За таких обставин всі слідчі дії проведені після 22.04.2012 року, слід визнати такими, що проведені за межами строку досудового слідства, а докази, отримані при проведені цих слідчих дій, слід визнати недопустимими. Також поза межами строку досудового слідства ОСОБА_1 було предявлено обвинувачення. Крім того, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не взяв до уваги низку обставин, які викликають обєктивні сумніви щодо деяких доказів. Як зазначено вище, з показань ОСОБА_2 вбачається, що 16.02.2012 року він звернувся в міліцію з інформацією про те, що ОСОБА_1 за своїм місцем проживання збуває наркотичні засоби. Однак вказане звернення в матеріалах справи відсутнє. В той же день, 16.02.2012 року, тобто фактично без проведення перевірки вказаної інформації, були прийняті чотири постанови про проведення оперативної закупки,затверджені в той же день заступником начальнику ОГУ ГУМВС України в Одеській області і погоджені на наступний день з заступником прокурора Одеської області. Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять відомостей щодо того, чому недостатньо було однієї, і з якою метою були винесені чотири постанови. Апеляційним судом звернуто увагу на той факт, що незрозумілим чином передбачаючи розвиток подій, двома постановами вирішено провести оперативні закупки у ОСОБА_1 наркотичного засобу марихуани, а двома іншими постановами закупку наркотичного засобу розчину опію, сам так як ці постанови реалізовані, згідно з матеріалами справи. Далі суд звернув увагу, що, якщо ОСОБА_1 дійсно є розповсюджувачем наркотичних засобів, як стверджує обвинувачення і суд першої інстанції, то незрозуміло з яких причин, після вдалого проведення першої оперативної закупки, ОСОБА_1 не був викритий, затриманий, а його злочинна діяльність не була припинена, що є прямим обовязком органів внутрішніх справ. В подальшому за матеріалами справи (як і при першій закупці), закупник ще тричі закупав у ОСОБА_1 наркотичні засоби з особистої ініціативи, а не на пропозицію ОСОБА_1, тобто фактично провокуючи його на неодноразове вчинення тяжкого злочину, що є штучним створенням показників боротьби з розповсюдженням наркотичних засобів. Апеляційним судом зазначено, що при оцінці матеріалів оперативних закупок звернута увага на наступні факти, встановлені апеляційним судом. Як стверджує ОСОБА_1 основною причиною фабрикації стосовно нього даної кримінальної справи є його намагання притягнути до відповідальності працівника міліції ОСОБА_3, якого ОСОБА_1 звинувачує в незаконному відчуженні квартири АДРЕСА_1, де ОСОБА_1 проживав. Такі твердження ОСОБА_1 не були предметом дослідження в ході досудового слідства, не отримали належної юридичної оцінки і не були спростовані. В той час в матеріалах справи наявні непрямі докази того, що вказані твердження ОСОБА_1 можуть мати під собою певне підґрунтя. Зокрема з наданої ОСОБА_1 апеляційному суду відповіді начальника управління карного розшуку вбачається наступне: 16.02.2012 року ОСОБА_1 звернувся до органу внутрішніх справ з заявою про притягнення до відповідальності працівника міліції ОСОБА_3, звинувачуючи його в незаконному відчуженні квартири АДРЕСА_1, де він ОСОБА_1 проживав. Як вбачається з повідомлення Начальника управління карного розшуку ГУМВС України в Одеській області, наданого за результатами розгляду заяви ОСОБА_1, співробітниками ІОС УКЗ ГУМВС України в Одеській області та УВБ в Одеській області ДВБ МВС України проводилася перевірка заяви ОСОБА_1. Перевіркою були встановлені факти порушення працівником міліції ОСОБА_3, вимог Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, і результатами перевірки ОСОБА_3 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Саме день звернення ОСОБА_1 з зазначеною заявою 16.02.2012 року стосовно ОСОБА_1 були прийняті чотири постанови про проведення оперативної закупки наркотичних засобів, а в подальшому стосовно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа, в результаті розгляду якої судом ОСОБА_1 було призначене покарання у виді позбавлення волі на 6 років. Апеляційний суд Одеської області в ухвалі від 13 березня 2014 року зазначив, що звертає на себе увагу також те, що всі чотири постанови про проведення в ОСОБА_1 оперативної закупки наркотичних засобів були погоджені з заступником прокурора Одеської області Кавуном Д.Ю., який за твердженням ОСОБА_1, затверджував постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_3, на якого скаржився ОСОБА_1. Апеляційним судом було зазначено, що органу слідства при проведенні додаткового розслідування слід ретельно перевірити зазначені обставини, надати їм належну юридичну оцінку, враховуючи можливість притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності виключно за умови доведеності відсутності взаємозвязку між зверненнями ОСОБА_1 і проведенням відносно нього оперативних заходів та порушенням стосовно нього кримінальної справи.

29.12.2014 року старшим слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області Муравйовим С.В., прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 0000015, відомості про яке 12.05.2014 внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. У постанові слідчим зазначено, що в якості підстав для прийняття вказаного рішення апеляційним судом вказано на неповноту проведеного досудового слідства та сумніви з приводу достовірності та обєктивності доказів, що містяться в матеріалах кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 Слідчим у постанові вказується, що проведеними в ході досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні не здобуто обєктивного підтвердження фактів збуту ОСОБА_1 небезпечного наркотичного засобу каннабісу, які нібито мали місце 18.02.2012 року та 20.02.2012 року. Таким чином, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.03.2014 року, яка не скасована судом касаційної інстанції та яка вступила в закону силу, визнано недопустимими докази винуватості ОСОБА_1 отримані в межах кримінальної справи № 6 після 22.04.2012, а тому докази отримані за результатами проведення вищевказаного обшуку, який мав місце 28.12.2012 року є недопустимими та не можуть бути використані у даному кримінальному провадженні. Слідчим констатовано, що згідно з ч.3 ст.17 КПК України, підозра обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Враховуючи вищевикладене, а саме те, що рішенням суду, яке вступило в законну силу, констатована незаконність отримання доказів збуту ОСОБА_1 особливо небезпечного наркотичного засобу ацетільованого опію відсутні підстави для повідомлення ОСОБА_1 про підозру за епізодами збуту 25.04.2012 та 27.04.2012 вказаної наркотичної речовини. Одночасно з цим, слідчим зазначено, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000015, слідчим виконано вказівки, надані апеляційним судом Одеської області в його ухвалі, та письмові вказівки, надані прокурором, однак за результатами проведення вказаних у них слідчих (розшукових) дій не отримано доказів, які б дали можливість повідомити ОСОБА_1 про підозру за ст.307 КК України.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що у зв'язку з неправомірними рішеннями та діями, вчиненими щодо неї органами досудового розслідування і прокуратури та суду, які виразилися у незаконному застосуванні запобіжних заходів, незаконному затриманні, незаконному накладенні арешту на майно, незаконному притягненні до кримінальної відповідальності, йому було завдано моральної шкоди, на відшкодування якої направлений позов.

Отже, правовідносини, що склалися між сторонами спору, виникли в результаті здійснення органами досудового розслідування та прокуратури функцій з розслідування вчиненого злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, підтримання в суді державного обвинувачення з метою притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Конституцією України встановлена відповідальність держави перед людиною, в статті 3 якої зазначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Основного Закону України). За частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.56 Основного Закону України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Галузеву конкретизацію вказаних конституційних правил вміщено в положеннях ст.1176 ЦК України, відповідно до частини першої якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч.2 ст.1176 ЦК України).

З цього слідує, що право на відшкодування завданої в названих правовідносинах шкоди, виникає у випадку вчинення правопорушником делікту, який містить склад цивільного правопорушення, особливістю якого є те, що вина правопорушника не має будь-якого правового значення для виникнення обов'язку з відшкодування завданої шкоди.

Отже, умови відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною першою ст.1176 ЦК України.

Враховуючи наявність у даній статті бланкетних норм, то вказані правовідносини є предметом регулювання також Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» N 266/94-ВР (далі - Закон).

Так, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У даному випадку завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону).

Положеннями частини другої ст.1176 ЦК України та п.1 ч.1 ст.2 Закону визначено, що право на відшкодування шкоди виникає у випадках скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього ( досудового слідства). Таким чином, в даному випадку умовами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду є те, що шкода була завдана діями, про які зазначено в ч.1 ст.1176 ЦК України та в ч.1 Закону, а також наявність скасованого обвинувального вироку та постанови про закриття справи у відношенні позивача.

Положеннями статей 10, 57, 60, 64 ЦПК України встановлено принцип змагальності цивільного судочинства, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В матеріалах справи наявні докази, які стороною відповідачів не оспорювалися, з яких випливає, що слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області 22.02.2012 року була порушена кримінальна справа у відношенні ОСОБА_1 за фактом скоєння ним злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України ( збут особливо небезпечного наркотичного засобу 18.02.2012 року). 22.02.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за ознаками нібито збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 20.02.2012 року. 28.04.2012 року ОСОБА_1 було затримано слідчим, а 01.05. 2012 року судом обрано запобіжний захід тримання під вартою. 04.05.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо позивача порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ст. 307 ч.2 КК України, за ознаками збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 25.02.2012 року. 04.05.2012 року слідчим СВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ст.307 ч.2 КК України, за ознаками збуту особливо небезпечного наркотичного засобу 27.02.2012 року. 04.05. 2012 року кримінальні справи, порушені щодо нього були обєднані в одне провадження. 27.06.2012 року кримінальна справа у відношенні ОСОБА_1 за ч.2 ст.307 КК України була передана для розгляду до Малиновського районного суду м. Одеси. 02.10. 2012 року Малиновським районним судом м. Одеси змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. Вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 12 червня 2013 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ст.307 ч.2 КК України і призначено покарання у вигляді шести років позбавлення волі. Термін відбування покарання відраховано з 12.06.2013 року , зараховано в термін відбування покарання утримання під вартою з 28.04.2012 року по 02.10.2012 року. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.03.2014 року вирок Малиновського районного суду скасовано, ОСОБА_1 звільнений з під-варти. Здійснюючи досудове слідство згідно Кримінально-процесуального кодексу України 1960р., органами досудового розслідування: були проведені обшуки; накладені арешти на гроші та автотранспортний засіб позивача.

Згідно зі статею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкода, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у п.9 постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» межі відшкодування моральної шкода визначаються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи. Верхня межа розміру відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду законодавством не встановлена.

Відповідно до положень ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться за рахунок коштів Державного бюджету у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до частин 2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином, у зазначеному Законі передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Верховний суд України у справі № 6-2203 цс 15 висловив правову позицію, згідно з якою відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово зазначав, що оцінюючи розумність тривалості проваджень у справі, потрібно брати до уваги особливі обставини справи та критерії, викладені в практиці Суду, зокрема складність справи, поведінку заявника та відповідних органів, а також важливість справи для заявника (Kudla v. Poland [GC], № 30210/96, п. 124, ECHR 2000-XI). Обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (див. «Нахманович проти Росії», № 55669/00, п. 89, від 2 березня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини у сукупності із зазначеними нормами Закону, суд дійшов висновку, що справа була дуже важливою для позивача, оскільки він страждав від почуття невизначеності свого майбутнього, він на протязі двох років та десяти місяців перебував під слідством, на протязі року та двох місяців утримувався під вартою, за злочини, події щодо яких викликали сумніви у суду апеляційної інстанції, при розгляді апеляції засудженого ОСОБА_1 на обвинувальний вирок. Позивач зазнав інших негативних впливів унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи, на час утримання під вартою мав на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину. В судовому засіданні позивач наголошував, що під час перебування під вартою, незаконно утримувався у закритих лікувальних установах разом з особами хворими на туберкульоз, хоча сам туберкульозом не хворів. Зазначені обставини ніким не спростовувалися. Розмір моральної шкоди суд визначає у сумі 500 000 гривень. При цьому, надаючи оцінку обставинам, які впливають на глибину душевних страждань, суд вважає необхідним звернути увагу, що у ухвалі апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2014р., яка набрала законної сили, суд зауважив, що порушення стороною обвинувачення 22.02.2012 року кримінальної справи стосовно невстановленої особи є штучним створенням ситуації, з метою уникнення від додержання строків досудового слідства та з метою уникнення додержання процесуальних прав підозрюваного ОСОБА_1, також апеляційним судом зауважено, що за матеріалами справи закупник ще тричі закупав у ОСОБА_1 наркотичні засоби з особистої ініціативи, а не на пропозицію ОСОБА_1, тобто фактично провокуючи його на неодноразове вчинення тяжкого злочину, що є штучним створенням показників боротьби з розповсюдженням наркотичних засобів. Обов'язок доказувати обвинувачення зовсім не означає доводити його при будь-яких умовах. Виконувати одну процесуальну функцію і виконувати її односторонньо - різні речі. Виконуючи свій обов'язок доказування винності обвинуваченого слідчий та прокурор повинні зберігати об'єктивність, не обтяжувати, при відсутності до того підстав, долі обвинуваченого, направляти свою діяльність на встановлення об'єктивної істини у кримінальному провадженні. Під час збирання та перевірки доказів суб'єкт доказування спрямовує свою діяльність не на обвинувачення або захист, а на з'ясування всіх обставин скоєного правопорушення. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом також враховуються висновки апеляційного суду Одеської області в ухвалі від 13.03.2014 року, стосовно того, що твердження ОСОБА_1 що основною причиною фабрикації стосовно нього кримінальної справи є його намагання притягнути до відповідальності працівника міліції, якого ОСОБА_1 звинувачує в незаконному відчуженні квартири де ОСОБА_1 проживав, можуть мати під собою певне підґрунтя.

Стосовно заперечень представника прокуратури Одеської області в тієї частині, що позивачем жодним чином не доведено, що внаслідок дій посадових осіб органів прокуратури йому завдано моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити, що саме в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2014 року вказується, що докази, на які є посилання у вироку є недопустимими. Суд зауважив, що в мат реалах справи є показання свідка ОСОБА_2, з яких вбачається, що 16.02.2012 року він звернувся в міліцію з інформацією про те, що ОСОБА_1 за своїм місцем проживання збуває наркотичні засоби. Однак вказане звернення в матеріалах справи відсутнє. В той день, тобто фактично без перевірки вказаної інформації, були прийняті чотири постанови про проведення оперативної закупки, затверджені в той же день заступником начальника ОГУ ГУМВС України в Одеській області і погоджені на наступний день з заступником прокурора Одеської області. Далі суд констатував недопустимість доказів, отриманих на підставі постанов про проведення оперативних закупок, які погоджувалися з заступником прокурора Одеської області, що свідчить про причинний звязок між діями посадових осіб як ОГУ ГУМВС України в Одеській області так і прокуратури Одеської області та моральною шкодою завданою позивачу внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного затримання та засудження до покарання у вигляді позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст.ст. 170, 174 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Держава відповідає за своїми зобов'язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади , органу влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином моральна шкода підлягають стягненню на користь позивача за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 ст.25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку визначеному законом. Згідно зі ч.2 ст.2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України ( Казначейство України), яке зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. З цих підстав суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.217 ЦПК України визначити й порядок виконання судового рішення, а саме стягненню на користь ОСОБА_1 500 000 гривень - моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Враховуючи викладене вище, керуючись ст.ст. 8, 56 Конституції України, ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 2, 3, 4, 22, 23, 1176 ЦК України, ст.ст. 1-4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 3, 4, 8, 11, 60, 61, 208-210 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 500 000 (пятсот тисяч) гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області на протязі десяти днів.

Головуючий: