Справа №476/1012/15-ц 04.02.2016 04.02.2016 04.02.2016
Провадження №22-ц/784/319/16
Справа № 476/1012/15-ц
Провадження № 22ц/784/319/16 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія 39 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

04 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О.,Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника позивача - ОСОБА_4

на рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2015 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_7 сільської ради Єланецького району Миколаївської області (далі ОСОБА_7 сільська рада), Єланецької районної державної адміністрації Миколаївської області (далі Єланецька райдержадміністрація), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5, про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

та позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_7 сільської ради, Єланецької райдержадміністрації Миколаївської області, ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и л а:

В вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_7 сільської ради та Єланецької райдержадміністрації про встановлення юридичного факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позивачка зазначала, що 6 січня 2003 року помер її чоловік ОСОБА_8. Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки площею 8,24 га, що розташована в межах території ОСОБА_7 сільської ради Єланецького району Миколаївської області, яка належала йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 004386, виданого 08 вересня 2004 року. При цьому в державному акті помилково зазначено по батькові власника «Михайлович» замість «Миколайович».

В звязку з такими недоліками правовстановлюючого документа, їй було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право власності на спадщину.

Посилаючись на викладене, позивачка просила встановити факт належності зазначеного державного акту ОСОБА_8 Крім того, вона просила визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_8, посилаючись на те, що фактично прийняла спадщину після його смерті, оскільки постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщини.

Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року до участі у справі залучено ОСОБА_5, як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги. При цьому, останній предявив позов до ОСОБА_7 сільської ради, Єланецької райдержадміністрації та ОСОБА_3 про визнання права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_9, яка померла 3 вересня 2014 року.

ОСОБА_5 посилався на те, що його мати, яка також є матірю ОСОБА_8, своєчасно прийняла спадщину після смерті останнього, фактично вступивши в управління спадковим майном, однак не встигла за життя отримати свідоцтво про право на спадщину.

Рішенням Єланецького районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2015 року в задоволені позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 на підставі сертифіката про право на земельну ділянку (пай) серія МК № 0042620 належало право на земельну частку (пай) у землях, яка перебувала у колективній власності КСП Авангард розміром 9,93 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі.

6 січня 2003 року ОСОБА_8 помер (а.с. 6).

18 квітня 2003 року були розглянуті заяви громадян, в тому числі ОСОБА_8, щодо виділення земельних ділянок у власність, та видано розпорядження Єланецької райдержадміністрації № 380-р про надання земельних часток (паїв) у приватну власність громадянам, в тому числі ОСОБА_8 При цьому, саме на громадян покладено обовязок замовити в землевпорядній організації технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 224-225).

28 квітня 2004 року розпорядженням Єланецької райдержадміністрації № 516-р затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право власності на земельні ділянки громадянам ОСОБА_7 сільської ради, в томі числі ОСОБА_10. 8 вересня 2004 року на імя останнього виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК № 004386.

В судовому засіданні, представник третьої особи пояснив, що вказаний державний акт отримувала мати спадкодавця ОСОБА_9

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Отже, на спірні правовідносини щодо спадщини за законом розповсюджуються положення ЦК УРСР.

Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (тут і далі в редакції, чинній на момент відкриття спадщини) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

За таких обставин судом першої інстанції правильно встановлено, що до своєї смерті ОСОБА_8 не одержав державний акт на право власності на земельну ділянку та не провів його державну реєстрацію, а тому він не був власником спірної земельної ділянки, а мав лише зазначений сертифікат, який відповідно до п. 17 розділу Х Перехідних положень ЗК України є правовстановлюючим документом при реалізації права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

В звязку з чим, суд дійшов обґрунтованого висновку, що до ОСОБА_3, як спадкоємця після смерті ОСОБА_8, не може перейти право власності на спірну земельну ділянку, оскільки таке право не набув спадкодавець ОСОБА_8

Також судом правильно відмовлено у встановленні факту належності ОСОБА_8 спірного державного акту на право власності на земельну ділянку, який був виготовлений та виданий після смерті останнього.

Рішення в частині позову третьої особи ОСОБА_5 сторони не оскаржували, а тому в цій частині колегія суддів рішення не перевіряє.

Доводи апеляційної скарги про те, що обставини набуття ОСОБА_8 права власності на земельну ділянку встановленні ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 березня 2015 року по справі № 6-3239св15, не можуть братись до уваги, оскільки є наслідком помилкового тлумачення положень ст. 61 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Як вбачається з матеріалів справи, зазначеною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій, постановлених за позовом ОСОБА_11 про визнання спірного державного акту недійсним, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 41-43).

Отже, вказана ухвала суду касаційної інстанції не може мати преюдиційного значення в розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм цивільного законодавства, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача - ОСОБА_4 відхилити, а рішення Єланецького районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

ОСОБА_12