28 січня 2016 року Київський районний суд м. Харкова
в складі: головуючого -судді Божко В.В.,
за участю секретаря Гайфутдінової Б.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договору позики дійсним, стягнення суми боргу, 3% річних, відсотків за користування грошовими коштами, інфляційних збитків, -

Позивач -ОСОБА_1, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання договору позики дійсним, стягнення суми боргу, 3% річних, відсотків за користування грошовими коштами, інфляційних збитків.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 06 листопада 2012 року, між ним та Відповідачами було укладено в усній формі договір позики. В момент його укладання було погоджено всі істотні умови, що є обовязковими для такого роду договорів, а саме: було погоджено кількість та валюта грошових коштів, що були ним передані 87 345 (вісімдесят сім тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів; було погоджено строк на який ці грошові кошти мають бути повернуті Відповідачами до 06 січня 2013 року; було погоджено спосіб повернення таких грошових коштів в готівковому порядку чи шляхом безготівкового переказу на банківську картку Позивача; було визначено момент передачі грошових коштів від нього до Відповідачів в момент укладання договору позики; було визначено розмір відсотків за користування грошовими коштами 1,8 (одна ціла вісім десятих) % від суми позики в місяць, за користування частиною грошових коштів у розмірі 42 000 (сорок дві тисячі) доларів США 00 центів; та 1,3 (одна ціла три десятих) % від суми позики в місяць, за користування частиною грошових коштів у розмірі 45 345 (сорок пять тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів; було передбачено право Відповідачів достроково повернути грошові кошти передані за договором позики. В момент укладання вказаного договору позики, всі перелічені умови позивачем були повністю виконані 06 листопада 2012 року. Так, позивач в повному обсязі виконав прийняті на себе зобовязання та передав відповідачам грошову суму у розмірі 87 345 (вісімдесят сім тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів. Відповідачі прийняли від позивача ці грошові кошти та видали позивачу, написану ними особисто розписку в якій додатково було зафіксовані всі необхідні умови цього договору. У встановлений договором позики строк, тобто до 06 січня 2013 року, відповідачі суми позики не повернули. Відсотки за користування грошовими коштами сплатили не в повному обсязі. Так, протягом 2014-2015 рр., відповідачами було сплачено частину суму відсотків за користування грошовими коштами наданими у позику, на загальну суму 24 979,00 доларів США, в іншій частині відповідачі прийняті ними на себе зобовязання не виконали, тому позивач просить стягнути залишок заборгованості із відповідачів, а також стягнути з них відсотки встановлені при укладанні договору позики та штрафні санкції передбачені положеннями статті 625 ЦК України, а також судові витрати по справі.
Представник Позивача ОСОБА_4, в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі.
Відповідачі до судового засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були неодноразово повідомлені належним чином, своїх уповноважених представників до судового засідання не надіслали.
З огляду на це, враховуючи відсутність заперечень з боку представника позивача відповідно до ст. 224, 225 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Між позивачем та відповідачами 06 листопада 2012 р., в усній формі був укладений договір позики грошової суми. Відповідно до умов договору, позивач, позикодавець по договору, передав відповідачам, позичальникам за договором грошові кошти на загальну суму 87 345 (вісімдесят сім тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів. При цьому позивачем та відповідачами було встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами. Так, за час користування відповідачами грошовими коштами у сумі 42 000 (сорок дві тисячі) доларів США 00 центів, було встановлено відсотки у розмірі 1,8 (одна ціла вісім десятих) % від суми позики в місяць, а за користування частиною грошових коштів у розмірі 45 345 (сорок пять тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів, було встановлено відсотки за користування у розмірі 1,3 (одна ціла три десятих) % від суми позики в місяць. Суму отриманої позики та процентів за користування грошовими коштами відповідачі мали повернути в строк до 06 січня 2013 р.
На підтвердження факту укладання договору позики у усній формі позивачем надано копію розписки від 06 листопада 2011 р., оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні, а завірена копія залучена до матеріалів цивільної справи /а.с. 13/.
Відповідно до положень статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Стаття 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до положень статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно положень статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Як вбачається із фактичних обставин справи, розмір позики яку надав позивач відповідача як на момент укладання договору позики так і на момент судового розгляду справи значно перевищує встановлений законом мінімум, після перевищення якого сторони мають укласти договір позики у простій письмовій формі, шляхом його викладення у вигляді єдиного цілісного окремого документу скріпленого підписами сторін.
Стаття 205 Цивільного кодексу України, визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно положень статті 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Таким чином, своїми діями відповідачі підтвердили свій намір повертати грошові кошти чим посвідчили дійсність такого договору позики. Враховуючи ці обставини та виходячи із того, що судом не встановлено інших обставин недійсності договору позики укладеній у усній формі, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині законними, обґрунтованими та такими які мають бути задоволені.
За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальниками в момент передачі їм суми позики 06.11.2011 р. в розмірі 87 345 (вісімдесят сім тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів.
Відповідно до ст.ст. 526,527 ЦК України, зобов'язання взяті сторонами за договором повинні виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.
Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України, договір є підставою для виникнення цивільного обов'язку.
Згідно приписів статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 1050 Цивільного кодексу України, передбачає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Ч. 2 статті 625 Цивільного кодексу України, визначає, що, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду, відповідачі не виконали в повному обсязі взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу у повному обсязі не повернули. Таким чином, неналежне виконання відповідачами умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена як умовами укладеного між сторонами договору, так і вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України.
Досліджуючи правову природу трьох процентів річних встановлених положеннями статті 625 ЦК України та процентів за користування грошовими коштами встановлених умовами договору позики укладеного між позивачем та відповідачами 06.11.2012 р., суд виходить із позиції узагальненої і розясненої Верховним судом України в постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11, за якою нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові . При цьому, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами.
Як вбачається із фактичних обставин справи та підтверджується зібраними у справі доказами, позивачем та відповідачами при укладанні договору позики 06.11.2012 р., було погоджено розмір процентів який нараховуватиметься за час користування ними грошовими коштами які позивач передав їм на умовах позики. А саме: за час користування відповідачами грошовими коштами у сумі 42 000 (сорок дві тисячі) доларів США 00 центів, було встановлено відсотки у розмірі 1,8 (одна ціла вісім десятих) % від суми позики в місяць, а за користування частиною грошових коштів у розмірі 45 345 (сорок пять тисяч триста сорок пять) доларів США 00 центів, було встановлено відсотки за користування у розмірі 1,3 (одна ціла три десятих) % від суми позики в місяць. Таким чином, ці відсотки мають бути стягнуті із відповідачів оскільки їх сплата передбачена умовами того договору позики який сторони уклали між собою, а 3 % передбачені положеннями статті 625 ЦК України,мають бути стягнуті із відповідачів окремо оскільки разом із інфляційними збитками виступають в якості спеціального виду договірної відповідальності який передбачено чинним законодавством України.
Як вбачається із розписки наданої позивачем у судовому засіданні, валютою у якій позивач та відповідачі визначили свої зобовязання є долар США. В той же час, позивач просить стягнути суму боргу, відсотки за користування грошовими коштами, 3% річних та інфляційні збитки у національній валюті України гривні, за курсом офіційного обміну встановленому Національним банком України у офіційному повідомленні від 13.11.2015 р., за курсом 22,92 грн. за один долар США /а.с.19-20/.
Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Крім того суд використовує правову позицію викладену Верховним судом України у постанові від 24.09.2014 р., у справі № 6-145цс14, згідно якої сторони можуть встановлювати валютою зобовязання іншу іноземну валюту, але вимагати примусового виконання такого зобовязання можуть виключно у національній валюті України гривні. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.
Суд перевірив правильність та обґрунтованість розрахунків наданих позивачем у своїй позовній заяві і знаходить їх такими які відповідають вимогам чинного законодавства є вірними та обґрунтованими і вимоги розраховані у іноземній валюті доларах США та викладені у позовних вимогах у національній валюті є такими, що можуть бути задоволені судом.
Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Так позивачем було сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 6090,00 грн., а також додаткові видатки у розмірі 736,20 грн., з яких - вартість послуг за розміщення оголошення в друкованому засобі масової інформації становить 249,00 грн., а також раніше сплачений судовий збір за подачу заяв про забезпечення позову у розмірі 487,20 грн. Загальний розмір судовий витрат який підлягає стягненню із відповідачів складає 6826,20 грн. Всі вказані видатки підтверджені оригіналами відповідних банківських квитанцій, які залучені до матеріалів справи.
На підставі викладеного, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.509,526,527,625, 1046, 1047, 1049, 1054 ЦК України, суд, -
Позов задовольнити.
Визнати договір позики укладений в усній формі між ОСОБА_1 та громадянами ОСОБА_2, ОСОБА_3, 06 листопада 2012 року дійсним.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_3), суму боргу у розмірі 2 001 947 (два мільйони одна тисяча девятсот сорок сім) гривень 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_3), розмір 3% річних, у розмірі 171 783 (сто сімдесят одна тисяча сімсот вісімдесят три) гривні 34 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_3), інфляційні збитки, у розмірі 1 237 204 (один мільйон двісті тридцять сім тисяч двісті чотири) гривні 41 копійка.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_1) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_3), відсотки за користування грошовими коштами, у розмірі 537 672 (пятсот тридцять сім тисяч шістсот сімдесят дві) гривні 03 копійки.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_3), судові витрати по справі у розмірі 3 413 (три тисячі чотириста тринадцять) грн. 10 коп.
Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_2), на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер особової картки платника податків НОМЕР_3) судові витрати по справі у розмірі 3 413 (три тисячі чотириста тринадцять) грн. 10 коп.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий -