Справа № 161/3073/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ковтуненко В.В.
Провадження № 22-ц/773/75/16 Категорія: 44 Доповідач: Грушицький А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Грушицького А.І.,

суддів: Русинчука М.М., Федонюк С.Ю.,

при секретарі Лимарю Р.С.,

з участю прокурора Супрунюк Т.А.,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення з житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку за апеляційною скаргою позивача публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала з підстав в ній зазначених.

Прокурор апеляційну скаргу заперечила, просила апеляційну скаргу відхилити, а заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду даної справи.

Заслухавши пояснення представника позивача та прокурора, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість заочного рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а заочне рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені ст. 109 ЖК України підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири.

Судом встановлено, що 3 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № 2747, відповідно до умов якого банк надав грошові кошти в сумі 500000 грн. зі сплатою 16 % річних строком на 240 місяців з остаточним погашенням кредиту не пізніше 2 березня 2027 року на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 3 березня 2007 року за адресою: пр. Соборності, 14/21 в м. Луцьку (а.с. 4, 5).

Згідно п. 1.5 договору про іпотечний кредит позичальник зобовязується щомісячно до 27 числа місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі 6956,28 грн., шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з березня 2007 року на відповідні позичкові рахунки позичальника, відкриті у філії Волинське обласне управління ВАТ «Ощадбанк». Сплату останнього ануїтетного платежу здійснити до 2 березня 2027 року.

В забезпечення виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 3 березня 2007 року було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 і зареєстрований в реєстрі за № 757, за яким в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатна житлова квартира № 21, загальною площею 81,9 кв.м, житловою 51,0 кв.м., що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, пр. Соборності, будинок 14 зі всіма невідємними її приналежностями, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 3 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 3 березня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за № 755 (а.с. 6-8).

Згідно п. 6.2 іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим договором порядку, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 6.6 цього договору.

30 жовтня 2008 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6 було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на чотирикімнатну квартиру № 21, загальною площею 81,9 кв.м., що знаходиться по пр. Соборності, 14 в м. Луцьку Волинської області і належить на праві приватної власності ОСОБА_3 За рахунок коштів, виручених від реалізації у встановленому чинним законодавством порядку зазначеного майна, що передане в іпотеку задовольнити вимоги ВАТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 521177,69 грн. (а.с. 9).

24 грудня 2014 року за вихідним № 26-2-1001/8559 банк направив позичальнику вимогу про звільнення житлового приміщення, яку ОСОБА_3 отримала 5 січня 2015 року (а.с. 10, 11).

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (ч. 4 ст. 109 ЖК України).

З матеріалів справи вбачається, що банк надав ОСОБА_3 грошові кошти на придбання квартири в розмірі 500000 грн. Згідно договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін відбувся за 716236 грн., які отримані продавцем від покупця під час оформлення договору.

Отже, нерухоме майно було придбане не лише за кредитні, але і за особисті кошти покупця і частка цих особистих коштів є значною у відношенні до суми кредиту. Тому відсутні передбачені ст. 109 ЖК України підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири.

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент предявлення позову в суд досягла повноліття, проте позивач не надав доказів направлення особисто їй вимоги про виселення, а також доказів її проживання у спірному житлі. Згідно відомостей, наданих апеляційному суду адресно-довідковим підрозділом УДМС України у Волинській області, відповідач ОСОБА_4 не значиться зареєстрованою у спірному житлі, а місце її проживання зареєстровано за іншою адресою у м. Луцьку.

Позовна вимога в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку в Луцькому МВ УДМС України у Волинській області не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбаченим ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки безпосередньо рішення суду про виселення є підставою для вчинення відповідних дій щодо зняття осіб з реєстраційного обліку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зайвим є висновок суду першої інстанції щодо наявності домовленості між банком та позичальником щодо самостійного пошуку ОСОБА_3 покупців на квартиру та її добровільної реалізації, проте посилання на такі обставини не змінює правильності по суті рішення суду першої інстанції.

Таким чином, наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді