Справа № 373/361/15-ц Головуючий у І інстанції Залеська А. О.
Провадження № 22-ц/780/437/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 21.01.2016
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 грудня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс») укладено договір фінансового лізингу № 00565, предметом якого є автомобіль Chevrolet Captiva LT. В офісі відповідача позивачу було розяснено, що одразу після сплати 10% вартості автомобіля, що складає 36873 грн., сторони підпишуть всі необхідні документи і вже через кілька тижнів ОСОБА_2 зможе отримати автомобіль, при цьому сам обере його колір. Однак, через певний проміжок часу на звернення позивача ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» повідомило, що про передачу автомобіля можна буде говорити лише, якщо лізингоодержувач сплатить 50% його вартості та 3% комісії, як зазначено у договорі, та додатково повідомило, що сума 36873 грн., яку він сплатив у день укладання договору, не зараховується до вартості автомобіля, а є платою за організаційні заходи при оформленні договору лізингу. У відповідності до п. 9 договору перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладанням цього договору (адміністративний платіж), розмір такої комісії за організацію становить 36873 грн., цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу.

Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору.

Як убачається із наведених договірних умов, складові першого лізингового платежу адміністративний платіж виходить за межі переліку таких платежів, передбачених ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», розмір яких відповідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» є істотною умовою договору.

ОСОБА_2 вважає, що відповідач ввів його в оману не лише тим, що спонукав сплатити 10 % від вартості автомобіля, які ні при жодних умовах договору не буде зараховано до лізингових платежів, а й тим, що розмір лізингових платежів, куди входить і вартість автомобіля, залишається невизначеним, оскільки продавця ще не обрано і обирати його буде ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на власний розсуд, що суперечить Закону та може поставити позивача в край невигідні умови.

Ці та інші істотні умови договору позивач вважає несправедливими, такими, що порушують принцип добросовісності, справедливості та рівності сторін.

Так, договором передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися і залежності від зміни законодавства, збільшення розміру податків і прирівняних до них платежів, збільшення митних зборів та інших обов'язкових платежів, які впливають на вартість предмету лізингу. Проте формули перерахунку не передбачено.

Втім, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. В п. 10.5 зазначено, що у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Лізингодавець може письмо повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу (п. 10.6 договору).

Пункт 10.16 договору передбачає, що в разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право лізингодавця змінювати та розривати договір в односторонньому порядку, проте таке право в жодному випадку не передбачається для лізингоодержувача, для якого встановлюються жорсткі зобовязання та непропорційно великий розмір штрафу. Так, п.10.15 договору передбачено, що за дострокову сплату платежів лізингоодержувач сплачує штраф в розмірі 10% від суми дострокового погашення.

Виконання зобовязань забезпечено лише відповідальністю лізингоодержувача. Пунктами 10.15, 12.1, 12.5, 12.6, 12.10, 12.13 договору передбачена сплата лізингоодержувачем штрафу, пені. При цьому адекватного захисту прав лізингоодержувача від неналежного виконання договірних зобовязань лізингодавцем умовами договору не передбачено.

Таким чином, забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидний дисбаланс між правами та обовязками сторін.

Пункт 10.12 договору не відповідає вимогам ч. 6 ст. 762 ЦК України.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а ст. 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом в інших формах.

Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства.

Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення.

Підтвердженням недобросовісності відповідача є зазначена ним інформація на сайті безкоштовних оголошень України на OLX, в якому зазначено, що у відповідача в наявності є автомобіль Chevrolet Captiva LT, вартістю 368730 грн., що є порушенням ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», оскільки відповідач, не маючи в наявності зазначеного автомобіля, ввів позивача в оману щодо власної діяльності, як субєкта господарювання.

Крім того, в порушення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач включив у спірний договір умови, які є несправедливими, а саме: п. п. 1.4, 3.2, 3.2.2, 3.2.6, 3.2.7, 3.3, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7, 5.15, 9.4, 10.5, 10.8, 10.12, 10.14, 10.16, 11.3, 11.5, 12.1, 12.2, 12.3, 12.6, 12.6, 12.7, 12.8, 12.13 договору фінансового лізингу.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що зміна чи визнання недійсним згаданих вище положень договору фінансового лізингу, які містять несправедливі умови, зумовлює зміну інших положень зазначеного договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним в цілому згідно п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, всупереч вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» спірний договір фінансового лізингу не містить всіх істотних умов договору, а саме: предмета договору, оскільки, як зазначено в договірних документах, предмет лізингу - транспортний засіб - автомобіль Шевроле Каптіва ЛТ, не визначений індивідуальними ознаками (не вказано який це транспортний засіб і чи це транспортний засіб взагалі, його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, згідно якого прайсу тощо).

Таким чином, позивачу навязано договір, який містить істотний дисбаланс стосовно прав та обовязків сторін, оскільки відповідач має право придбати предмет лізингу будь-якої якості, будь-якого року випуску (новий чи бувший у вжитку), будь-якої комплектації (що може значним чином змінювати вартість предмету лізингу та його споживчі властивості), будь-якої вартості, з гарантією чи без гарантії, а позивач не має змоги відмовитися від прийняття такого предмету лізингу (автомобіля), не сплативши значний штраф лізингодавцю та не відшкодувавши йому збитки, включно спричинені діловій репутації (п.12.12 договору).

Згідно п. 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст. 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими.

Крім того, за змістом договору лізингодавець має лише один обов'язок, передбачений п. 3.1.1 договору, - передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу в порядку, передбаченому договором. При цьому, як зазначено вище, договір не містить наслідків не виконання цього обов'язку. В свою чергу для лізингоодержувача встановлені жорсткі обов'язки.

Аналогічної правової позиції притримується і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 26 грудня 2012 року в справі № 6-42357св12, від 07 березня 2014 року в справі №6-4086ск14.

З урахуванням наведеного, укладений між сторонами договір фінансового лізингу не відповідає ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», так як порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є позивач, та ст. 203 ЦК України, оскільки, по-перше, відповідач включив у нього умови, які є несправедливими та суперечать п. п. 1, 3-6, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є порушенням вимог ч. 1 ст. 18 вказаного Закону; по-друге, суперечить положенням ЦК України.

Також позивач в позовній заяві посилається на розяснення п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визнати договір фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року № 00565 з додатками недійсним та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на його користь сплачений адміністративний платіж у розмірі 36873 грн.

Заочним рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року № 00565, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та ОСОБА_2 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь ОСОБА_2 36873 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Київської області від 08 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі відповідач просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 повністю, посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що судом порушено вимоги ст. 217 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом взагалі не обґрунтовано неможливість укладення договору фінансового лізингу без умов, які судом визнані несправедливими. Крім того, судом взагалі не враховано позицію Верховного Суду України щодо визнання умов договорів несправедливими, постанова від 11.09.2013 року, справа № 6-40цс13. В своєму рішенні суд жодним чином не наводить, що умови договору фінансового лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди позивачу.

Суд дійшов невірного висновку про те, що сторони договору фінансового лізингу остаточно не визначилися із предметом лізингу, його вартістю та не погодили постачальника предмета лізингу.

Висновок суду про введення в оману позивача шляхом завуалювання призначення першого адміністративного платежу в розмірі 36873 грн. під виглядом платіж за автомобіль не відповідає вимогам ст. ст. 229-230 ЦК України та п. 9.7 оскаржуваного договору, з умовами якого позивач ознайомився і погодився, про що свідчить його підпис у договорі. Тому введення позивача в оману не мало місця.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи недійсним та стягуючи з відповідача на користь позивача 36873 грн. відповідно до положень ч. 2 ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про невідповідність положень укладеного між сторонами договору фінансового лізингу № 00565 від 30 грудня 2014 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Позовні вимоги в частині введення позивача в оману підтверджуються тим, що під час пропонування відповідачем предмета лізингу позивачу надана у нечіткий, незрозумілий та двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення ним свідомого вибору.

Тому, положення оскаржуваного договору порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансовий лізинг» та норм Цивільного кодексу України, що є підставою для визнання даного договору недійсним.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону лізингоодержувачу (сублізингоодержувачу) забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника.

Статтею 16 цього Закону, якою передбачено лізингові платежі, визначено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Встановлено, що 30 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» укладено договір фінансового лізингу № 00565, предметом якого відповідно до п. 1.1 даного договору є транспортний засіб, зазначений у даній статті та у специфікації (додаток № 2 договору), а саме: автомобіль Chevrolet Captiva LT, який був самостійно та свідомо обраний лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам лізингоодержувача.

За умовами п. 1.2 даного договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору зазначається у даному договорі, розмір авансового платежу вказується у даному договорі та в додатку № 1 до даного договору, який є його невідємною частиною.

Згідно пункту 8.2 та 8.3 даного договору, укладаючи даний договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору за цим договором становить 22306,72 доларів США з урахуванням ПДВ, що в гривневому еквіваленті на момент укладання договору становить 368730,00 грн. Сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні.

Згідно умов п. 1.3 та статті 3 зазначеного договору лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором, який у свою чергу зобов'язався прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.

Статтею 11 даного договору передбачено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Згідно пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у звязку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Згідно пункту 1.7 даного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

Згідно пунктів 9.1, 9.4, 9.7, 9.8 ст. 9 авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договору та специфікації. (п. 9.1 договору).

Даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмета лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного договору та до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у додатку № 3 до даного договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. (п. 9.4 договору).

Кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісія за передачу предмета лізингу, у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. (п. 9.7 договору).

Комісія за передачу предмета лізингу одноразовий платіж, розмір якого становить 3% (три відсотки) від вартості транспортного засобу, вказаного у договорі, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за здійснення необхідних дій, які повязані з передачею предмета лізингу лізингоодержувачу. У разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору та на момент передачі предмета лізингу, лізингоодержувач зобовязаний здійснити одноразову доплату з таким розрахунком, щоб комісія за передачу предмета лізингу становила 3 відсотки від вартості предмета лізингу на момент його купівлі. (п. 9.8 договору).

Пунктом 10.1 договору визначено, що лізинговий платіж це платіж, що сплачується кожного місяця лізингоотримувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3 до договору). Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 15 відсотків річних на залишок частини від обсягу фінансування (винагорода лізингодавця за отримане у лізинг майно); частина від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу); комісія за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. (пункт 10.1 договору).

Пунктом 10.2 визначено розрахунок розміру щомісячних лізингових платежів, а пунктом 10.3 договору визначено, що на момент укладання даного договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 295,50 доларів США, що відповідно становить 4884,62 грн. у гривневому еквіваленті на дату складання цього договору.

Згідно додатку № 1 до договору фінансового лізингу № 00565 від 30.12.2014 року вартість предмета лізингу становить 22306,72 доларів США; авансовий платіж 50.00%; сума виплат авансового платежу 11153,36 доларів США; щомісячний авансовий платіж 929,45 доларів США; адміністративний платіж (10%) 2230,67 доларів США; комісія за передачу (3%) 669,20 доларів США; вартість предмета лізингу на дату підписання договору 30.12.2014 року 368730,00 грн.; курс долара США на дату підписання договору 16,53. (а. с. 26)

Згідно додатку № 2 до даного договору автомобіль марки Chevrolet Captiva LT, кількість 1, ціна в доларах США 22306,72. (а. с. 27).

Встановлено, що 30.12.2014 року ОСОБА_2 на виконання умов договору фінансового лізингу сплатив на рахунок відповідача перший внесок за автомобіль в розмірі 36873,00 грн., що підтверджується квитанцією від 30.12.2014 року. (а. с. 24)

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Крім того, зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля Chevrolet Captiva LT., остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. Такий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток № 3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування.

У пункті 8.2 оспорюваного договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (22306,72 доларів США). За умовами договору вона може бути змінена, в залежності від вибору лізингодавцем продавця та коливання цін на ринку.

При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобовязані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу.

Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.13).

Судом встановлено, що пункт 10.1 вказаного договору є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, рівності сторін договору і може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, оскільки не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач.

Відповідно до п. 10.4 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного договору передбачено обовязок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізінгу ( протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу.

Судом встановлено, що в такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики. В порушення ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору права лізингоодержувача, передбачені цією статтею.

З огляду на такі обставини у позивача існують обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача. А тому вказані пункти договору є несправедливими, у зв'язку з чим вказані положення договору є недійсними.

Статтею 627 ЦК України передбачено свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Зазначений висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 367-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 3.4, статті 3 договору та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умови пункту 1.4 оспорюваного договору суперечать вимогам частини першої статті 808 ЦК України щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця. Окрім того, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також, стаття 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені статтею 9 вказаного договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а також визначений пунктами 9.4, 9.6 даного договору обов'язок лізингоодержувача єдиноразово сплатити різницю вартості предмета лізингу до вже сплачених авансових платежів, та сплатити подальші лізингові та інші обовязкові платежі, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору є недійсними, у зв'язку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Згідно преамбули Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» від 7 червня 1996 року № 236/96-ВР цей Закон визначає правові засади захисту суб'єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції.

Відповідно до вимог ст. 15-1 цього Закону поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб'єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб'єкта господарювання.

Інформацією, що вводить в оману, є, зокрема, відомості, які: містять неповні, неточні або неправдиві дані про походження товару, виробника, продавця, спосіб виготовлення, джерела та спосіб придбання, реалізації, кількість, споживчі властивості, якість, комплектність, придатність до застосування, стандарти, характеристики, особливості реалізації товарів, робіт, послуг, ціну і знижки на них, а також про істотні умови договору; містять неповні, неточні або неправдиві дані про фінансовий стан чи господарську діяльність суб'єкта господарювання; приписують повноваження та права, яких не мають, або відносини, в яких не перебувають; містять посилання на обсяги виробництва, придбання, продажу чи поставки товарів, виконання робіт, надання послуг, яких фактично не було на день поширення інформації.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика.

Згідно зазначеної норми матеріального права підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Встановлено, що введення відповідачем споживача в оману підтверджується повідомленням в рекламі на сайті неповних та неправдивих відомостей щодо продавця предмета лізингу, першого платежу тощо. Зазначена на сайті інформація є підтвердженням недобросовісності відповідача, яка полягає в тому, що зазначена ним інформація на сайті безкоштовних оголошень України на OLX, в якому зазначено, що у відповідача в наявності є автомобіль Chevrolet Captiva LT, вартістю 368730 грн., що є порушенням ст. 15-1 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції», оскільки відповідач, не маючи в наявності зазначеного автомобіля, ввів позивача в оману щодо власної діяльності, як субєкта господарювання.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначений висновок Верховного Суду України викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, який відповідно до вимог ст. 367-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Встановлено, що договір фінансового лізингу від 30 грудня 2014 року, укладений між позивачем та ТОВ «ЛК «Автофінанс», нотаріально посвідчено не було.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоча і обґрунтував рішення про задоволення позову лише у зв'язку із несправедливими умовами та не взяв до уваги вищезазначені порушення щодо введення відповідачем в оману позивача поширенням інформації, що вводить оману, та нотаріального посвідчення спірного договору, однак суд вірно вирішив справу по суті, а з урахуванням того, що внаслідок постановлення судом апеляційної інстанції ухвали результат по суті не зміниться, тому рішення суду першої інстанції слід залишити в силі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про задоволення позову, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді