Справа № 202/945/15-ц
Провадження № 2/0202/109/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 січня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Бєсєди Г.В.

при секретарі: Подгородному П.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування поданої заяви позивач ОСОБА_1, з врахуванням уточненої позовної заяви, зазначила, що квартира АДРЕСА_1 належала їй та її сину ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, наголошуючи, що частки в квартирі не були виділені. 06.11.2014 року документи на вказану квартиру в неї були викрадені, у звязку з чим вона звернулась до Індустріального РВ Дніпропетровського ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та від органів досудового розслідування їй стало відомо, що ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування ? частини квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Зазначає дві підстави для визнання договору дарування недійсним, а саме те, що договір дарування був укладений без згоди органу опіки та піклування, чим були порушені права малолітньої дитини, яка в квартирі проживала та зареєстрована. Другою підставою для визнання договору дарування недійсним зазначає те, що договір дарування ? частини квартири укладений з порушенням вимог ст. ст. 364, 368, 369, 370 Цивільного кодексу України, а саме наголошує, що договору про визначення часток, визначення розміру часток у квартирі, тощо вона ніколи не укладала та повноважень щодо розпорядження спільним майном ОСОБА_2 або будь-якій іншій особі не надавала. Посилається на ст. 369 ЦК України, якою передбачено, що розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово та нотаріально посвідчена. Разом з цим, визнання недійсним правовстановлюючих документів, на підставі яких було зареєстровано право власності на ? частину квартири за відповідачем тягне за собою скасування державної реєстрації права власності, що проведена на підставі недійсного договору. Просить суд визнати недійсним договір дарування ? частини квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1183, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2014 року, номер запису 7846099, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на ? частину квартири за № 28 в будинку № 6 по вул. Генерала Захарченка в м. Дніпропетровську, зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно № 01 та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на ? частину квартири АДРЕСА_1, проведену на підставі договору дарування ? частини квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 В,І. за реєстровим № 1183, зареєстрованого в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 27.11.2014 року, номер запису 7846099.

В судові засідання зявлявся позивач ОСОБА_1 та її представник, які підтримали викладені в позовній заяві обставини та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судові засідання зявлявся відповідач ОСОБА_3 та його представник, які заперечували проти позову. В письмових запереченнях зазначали, що на даний час ? частина квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору дарування, який укладений між ОСОБА_2 та ним, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 27.11.2014 року. На час укладання та посвідчення зазначеного договору дарування, ОСОБА_1 разом з малолітнім ОСОБА_5 не проживали в квартирі тому, що позивач, зокрема, без дозволу співвласника ОСОБА_2, свого сина, вселила у квартиру сторонніх громадян іноземного походження, з яких отримувала неоподаткований податком прибуток. Усі правовстановлюючі документи на квартиру зберігались у співвласника ОСОБА_2, який за своїм бажанням подарував належну йому на праві власності частину квартири ОСОБА_3 Зазначали, що укладанням договору дарування ніяким чином не порушені законні права та інтереси неповнолітнього ОСОБА_5, оскільки дитина не була позбавлена права ані реєстрації за місцем реєстрації позивача ОСОБА_1, її матері, ані права на проживання в квартирі, наголошуючи, що відчужувалась ? частини трикімнатної квартири. Відсутність дозволу органу опіки та піклування ніяк не порушило прав дитини та ніяких наслідків для дитини не відбулось, за ОСОБА_5 збережене право на житло у спірній квартирі. ОСОБА_2 не є та не був батьком ОСОБА_5 або особи, яка його замінює, та він міг розпоряджатись належною йому на праві власності ? частини квартири без попереднього дозволу органу опіки та піклування на проведення її відчуження. Наголошувала, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, оскільки за кожним із співвласників було зареєстровано право власності на певні частини квартири, а саме на ? частину квартири за кожним із співвласників, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» від 04.11.2014 року № 12197. Отже, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами та не засновані на нормах матеріального права.

Представник відповідача ОСОБА_2 також зявлявся в судові засідання, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначаючи, що ОСОБА_2 належала ? частина квартири, якою він розпорядився у відповідності до вимог законодавства.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не зявлявся, направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без участі їх представника.

Представник третьої особи Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області також в судове засідання не зявився, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подавав.

Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в судові засідання зявлявся, заперечував проти позовних вимог, зазначаючи про законність та відповідність вимогам законодавства, посвідченого ним договору дарування, наголошуючи, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, виходячи з даних, які містились в листі ОСОБА_6 підприємства «Міжміське бюро технічної інвентаризації». Що стосується реєстрації малолітньої дитини, зазначав, що ОСОБА_2 не є батьком дитини, отже будь-яких дозволів на укладання договору дарування квартири не було потрібно.

Допитані в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 давали пояснення щодо обставин проживання ОСОБА_1 разом зі своєї малолітньою дитиною в квартирі АДРЕСА_3 на протязі останніх 10 років, стверджуючи, що ОСОБА_10 та її малолітня дитина ОСОБА_5 проживали в спірній квартирі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 лютого 2011 року № 3/145-2001 виконавчим комітетом міської ради народних депутатів, посвідчено, що квартира № 28, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровська вул. Генерала Захарченка, буд. 6 дійсно належить на праві спільної власності гр. ОСОБА_11 та ОСОБА_2. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 64,1 кв. м.

Згідно заяви ОСОБА_1 керівнику органу приватизації від 11.01.2001 року, остання просила оформити квартиру, яку вона займає разом з членами сімї на умовах договору найму, в приватну спільну сумісну власність.

Згідно з розпорядженням органу приватизації від 07.02.2001 року № 3/145-01 прохання гр. ОСОБА_11 про передачу квартири в спільну сумісну власність задоволено.

06 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про те, що її син ОСОБА_2 в цей же день о 12 годині викрав її паспорт та документи на право власності на квартиру, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, буд. 6.

Згідно договору дарування ? частини квартири № 28, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, будинок № 6, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 27 листопада 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1183, ОСОБА_2 (дарувальник) передає ОСОБА_3 (обдарованому) у власність ? частини квартири.

Згідно з довідкою № 1290, виданою 25 листопада 2014 року ОСОБА_6 підприємством «Житлово-експлуатаційне підприємство № 50» в квартирі № 28, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, 6 зареєстровані ОСОБА_1, її син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також громадяни ОСОБА_12 ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_1, Ньюмен Метью Дон, ІНФОРМАЦІЯ_3, Клафф ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_15 Фредерік, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно з актом, затвердженим начальником ОСОБА_6 підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 50» 17 листопада 2014 року в квартирі АДРЕСА_4 ОСОБА_1 з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, не проживає з 01 березня 2012 року.

Згідно з актом, затвердженим начальником ОСОБА_6 підприємства «Житлово-експлуатаційним підприємством № 50» від 16 лютого 2015 року в квартирі АДРЕСА_4 проживає ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Згідно листа ОСОБА_6 підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради № 7342 від 30 червня 2015 року станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: АДРЕСА_5 за гр. ОСОБА_11 ? частина, ОСОБА_2 ? частина на підставі свідоцтва про право власності від 07.02.2001 року, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів згідно розпорядження № 3/145-2001, зареєстрованого в БТІ в реєстрову книгу № 394п за реєстровим № 49-149.

Згідно частин 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

На праві спільної сумісної власності може також належати членам сім'ї приватизована квартира (будинок) відповідно до письмової угоди повнолітніх членів сім'ї, що проживають у даній квартирі (будинку). Члени сім'ї в письмовій угоді можуть передбачити й інше, що приватизована квартира (будинок) буде належати їм на праві спільної часткової власності (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду).

Для права спільної сумісної власності, як зазначено у ч. 1 ст. 368 ЦК України, характерним є те, що розмір частки у праві власності кожного зі співвласників наперед не визначений. Розмір частки права власності на спільне майно встановлюється тільки у випадку поділу спільної сумісної власності чи виділу з неї. Тобто, право спільної сумісної власності є безчастковим (бездольовим) правом спільної власності. Розпорядження майном, що належить учасникам права спільної сумісної власності, здійснюється за спільною згодою всіх співвласників, яка припускається, незалежно від того, ким з учасників спільної власності вчиняється правочин щодо розпорядження спільним майном.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 лютого 2001 року виконавчим комітетом міської ради народних депутатів, документів, які стали підставою для видачі свідоцтва заяви ОСОБА_1 та розпорядження керівника органу приватизації, квартира АДРЕСА_6 перебувала в спільній сумісній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Інших документів, які б свідчили, що в подальшому були виділені частки в квартирі у відповідності до вимог законодавства, матеріали справи не містять.

ОСОБА_6 підприємства «Міжміське бюро технічної інвентаризації» № 7342 від 30 червня 2015 року суд не може прийняти до уваги, оскільки зазначена в ньому інформація про виділені частки квартири не підтверджена іншими належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, нотаріально посвідченої згоди співвласника ОСОБА_1 на відчуження ? частини спірної квартири не має.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 відчужив 1/2 частини квартири, належній йому на праві спільної сумісної власності без згоди на те іншого співвласника, чим порушив вимоги ст. 369 ЦК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про визнання договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 недійсним.

Щодо іншої підстави для визнання договору дарування недійсним, яка зазначена позивачем, а саме відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання зазначеного договору, суд приходить до висновку про її необґрунтованість з огляду на наступне.

Судом встановлено, що дійсно орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську дозвіл на укладання договору дарування ? частини квартири не надавав.

Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-КИ № 035758, виданого 10 січня 2006 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, є ОСОБА_7 та ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції Закону №3234-УІ від 19 квітня 2011 року) неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Положенням п. 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року визначено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у містах Києві та Севастополі державною адміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, недотримання припису обов'язковості отримання згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна, право користування/власності нерухомим майном, яке має дитина, в силу наведених приписів ЦК України , є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу . У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України , недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 224 ЦК України встановлено, що до нікчемних правочинів належить і правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 71 цього Кодексу ).

Однак, оскільки відповідач ОСОБА_2 не є батьком, усиновлювачем, опікуном чи піклувальником малолітнього ОСОБА_5, заборони на відчуження належного йому на праві власності майна без дозволу органу опіки та піклування цивільне законодавство не містить, у зв'язку з чим правові підстави для визнання правочину недійсним з цієї підстави, відсутні.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації прав підлягає право власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Отже, визнання недійсним договору дарування ? частини квартири є підставою для скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, номер запису 7846099.

Разом з цим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна станом на 19 січня 2016 року відсутня за № 01 реєстрація права власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2, отже позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини зазначеної квартири не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. з кожного.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського округу ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування ? частини квартири № 28, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Генерала Захарченка, буд. 6, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1183, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2014 року, номер запису 7846099.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на ? частини квартири АДРЕСА_1, проведену на підставі договору дарування ? частини квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 1183, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27.11.2014 року, номер запису 7846099.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 (шістдесят) коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 (шістдесят) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції.

Суддя: Г.В. Бєсєда