Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 19 серпня 2008 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 2619/0808/71-079, за умовами якого позивальник отримала кредит у розмірі 115 000 доларів США зі сплатою 11, 4 % річних та кінцевим строком повернення 19 серпня 2028 року. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено порукою ОСОБА_4

За договором факторингу від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором товариству з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), від якого право вимоги перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором від 28 листопада 2012 року.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення строку і порядку погашення кредиту позичальником станом на 19 грудня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 1 604 798, 57 грн, із яких: 909 427, 55 грн - тіло кредиту, 502 454, 21 грн - проценти, 192 916, 81 грн - пеня, позивач просив стягнути вказану суму із солідарних боржників.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 травня 2014 року позов задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 604 798, 57 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 серпня 2008 року ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 2619/0808/71-079, за умовами якого позивальник отримала кредит у розмірі 115 000 доларів США зі сплатою 11, 4 % річних та кінцевим строком повернення 19 серпня 2028 року. Виконання зобов'язань за кредитом забезпечено порукою ОСОБА_4

За договором факторингу від 28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «ФК «Вектор Плюс», від якого право вимоги перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи» за договором від 28 листопада 2012 року.

Відмовляючи у позові ТОВ «Кредитні ініціативи», апеляційний суд виходив із того, що позивач не має ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями, а тому не володіє необхідним обсягом цивільної дієздатності для здійснення будь-яких операцій з іноземною валютою, у тому числі для здійснення операцій з факторингу, нарахування процентів та штрафних санкцій за операціями в іноземній валюті або приймання від позичальника коштів в іноземній валюті.

Із такими висновками погодитися не можна.

Стаття 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» зобов'язує фінансові установи отримати ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема при наданні послуг факторингу.

Разом з тим, за договором факторингу від 28 листопада 2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» отримано послуги, а не надано їх.

За змістом ст. 1079 ЦК України фактором у договорі факторингу може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Наявність у фактора ліцензії на вчинення операцій з валютними цінностями законом не вимагається.

Щодо висновків апеляційного суду про відсутність у позивача права на отримання грошових коштів за відступленим боргом, необхідно зазначити таке.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня (постанова Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року).

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність у кредитора ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті (постанова Верховного Суду України № 6-145цс14 від 24 вересня 2014 року, 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року).

Враховуючи те, що позивач заявляє до стягнення суму в національній валюті, у тому числі й вимоги про застосування наслідків порушення кредитного зобов'язання у вигляді пені, висновки апеляційного суду про те, що ТОВ «Кредитні ініціативи» вимагає стягнення коштів в іноземній валюті та не має права вимагати виконання відступленого йому грошового зобов'язання, не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Не можна погодитися й з висновками апеляційного суду про те, що перехід права вимоги до відповідачів за договорами факторингу не підтверджується матеріалами справи, оскільки таких висновків суд дійшов без оцінки додатків до договорів факторингу, що містять Реєстри заборгованостей боржників, права вимоги до яких було відступлено від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та від ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ТОВ «Кредитні ініціативи», серед яких значиться прізвище ОСОБА_3 (Т. 2, а. с. 31-32, 51-53).

Крім того, договори факторингу не визнано недійсними, а тому вони зберігають правові наслідки, передбачені ними.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи не враховано.

Висновки апеляційного суду про припинення поруки ОСОБА_4 не відповідають правилам застосування ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У справі, яка переглядається, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-6цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, № 6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

За змістом договірних положень п. п. 3.8., 3.9. кредитного договору достроковою вимогою виконання зобов'язань, що змінює строк виконання основного зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності, є вимога, направлена саме позичальнику.

Вимога про дострокове повернення кредиту від 14 серпня 2009 року (Т. 1, а. с. 172), на яку посилається апеляційний суд, адресована поручителю - ОСОБА_4, що є відмінним від особи позичальника. Відомостей про направлення такої й ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Позичальника зобов'язано повернути кредит достроково за вимогами від 01 листопада 2013 року та від 15 січня 2014 року, після направлення яких до дня звернення позивача із позовом до поручителя шестимісячний строк не сплив.

За таких обставин висновки апеляційного суду про зміну строку виконання основного зобов'язання у спірних правовідносинах та відмову у позові до поручителя за наслідками припинення поруки є передчасними.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від17 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук