Справа № 720/1816/15-ц.
Провадження:2/720/796/15.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.02.2016 року Новоселицький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Вівчар Г.А., секретаря судовго засідання Княгницька Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоселиця справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та приватним нерухомим майном шляхом виселення,

та зустрічного позову ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково не дійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно і про визнання право власності на 1/3 частину житлового будинку, суд, -

встановив:

Представник ОСОБА_3 подав в інтересах ОСОБА_2 позов в якому зазначив, що вона є власницею житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1. Вона також є власницею земельної ділянки на якій розміщений даний будинок, що підтверджується державним актом на праві власності серії НОМЕР_1 від 14.03.2005 року загальною площею 0,2463 га.

Колишній зять позивачці, ОСОБА_4 без її дозволу вселився в житловий будинок розташованого по АДРЕСА_1.

Представник позивача вважає, що відповідач ОСОБА_4 порушує права позивача як власника житлового будинку та земельної ділянки вільно користуватися нею та розпоряджатися. Відповідача та її доньку нічого не пов'язує, шлюб між ними розірваний в добровільному порядку він відмовляється висилятися.

Представник позивача вважає, що відповідач порушує права позивача вільно розпоряджатися своєю власністю та посилаючись на вимоги ст..383 та 391 ЦК України просить суд усунути перешкоди шляхом виселення ОСОБА_4 з житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні земельною ділянкою загальною площею 0.2463 га.

ОСОБА_5 подала в інтересах ОСОБА_4 зустрічний позов в якому зазначила, що 25 лютого 1996 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Від спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_8. Приблизно з 2002 року він нелегально виїхав на заробітки до Республіки Італія, приблизно з цього часу до нього приїхала його дружина ОСОБА_6. В 2003 році він домовився з своїм родичем ОСОБА_9, щоб викупити у нього земельну ділянку під будівництво житлового будинку. В 2004 році він з дружиною передав ОСОБА_2 1800 Евро які були передані ОСОБА_9 за земельну ділянку. В літку 2005 року приїхавши у відпустку, на земельній ділянці отриманій від ОСОБА_9 розпочав будівництво житлового будинку. Спільними зусиллями його та дружини побудовано житловий будинок літер - А, 2005 року забудови, сарай літер Г, 2005 року забудови, вбиральня літер Д, колодязь №1 та огорожа №2-5. Житловий будинок будувався до 2013 року. В цьому же році він дізнався що ОСОБА_2 оформила право власності на житловий будинок на себе. Він звернуся до органів міліції про притягнення її до кримінальної відповідальності за шахрайство.

Представник ОСОБА_5, в інтересах ОСОБА_4 вважає, що власниками спірного будинку є троє осіб ОСОБА_2, ОСОБА_4 та його колишня дружина ОСОБА_6.

Представник по зустрічному позову посилаючись на вимоги ст..16,17 Закону України «Про власність» просить суд визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину в житловому будинку розташованого по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, зустрічний позов не визнав.

Позивач ОСОБА_2 позов підтримала в повному обсязі, зустрічний позов не визнала та суду додатково пояснила, що вона в 2004 році на підставі договору дарування земельної ділянки була обдарована земельною ділянкою яка розташована по АДРЕСА_2. В 2004 році нею розпочато будівництво житлового будинку, якій є її власністю. Під час будівництва житлового будинку вона не домовлялась з відповідачем та її донькою ОСОБА_6, щодо спільного будівництва житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2. Відповідач та її донька ОСОБА_6 після реєстрації шлюбу і до 2000 року проживали в господарстві батьків ОСОБА_4 по АДРЕСА_3, де вони спільно побудували новий житловий будинок. Після народження онука вони перейшли проживати до неї в господарстві по АДРЕСА_4. Після виїзду доньки та зятя за кордоном вона доглядала за їхнім сином ОСОБА_8 в її господарстві.

Вона визнає обставину, що відповідач ОСОБА_4 приймав участь в будівництві огорожі, та виконав роботи щодо встановлення керамічної плитки в кухні, та малярні роботи в будинку.

ОСОБА_4 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3, в будинок по АДРЕСА_2, вселився самовільно.

Просить суд висилити відповідача та відмовити в задоволенні його позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 позов про виселення ОСОБА_4 не визнала в повному обсязі, зустрічний позов підтримала в повному обсязі просить суд його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 позов про його виселення не визнав в повному обсязі підтримав заявлений зустрічний позов в повному обсязі, суду додатково пояснив, що під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 яка є донькою позивачці вони спільно домовились про будівництво житлового будинку по АДРЕСА_2. Він з дружиною виїхали за кордоном на заробітки до Республіки Італія в 2001 році. Будівництво розпочали в 2005 році, будинок будувався на зароблені ним та його колишньою дружиною гроші. Займалась будівництвом ОСОБА_2. В 2009 році він особисто поставив в туалеті і на кухні плитку, виконав малярні роботи, обклав тротуарної плиткою подвір'я, поставив огорожу в 2013 році.

Зареєстрований він за адресою АДРЕСА_3, в господарстві його батьків. За згодою ОСОБА_2 проживав в її житловому будинку по АДРЕСА_4.

Третя особа ОСОБА_7 будучи належним чином повідомлений про день час та місце розгляду справи в судовому засіданні не з'явився і не повідомив суд про причину не явки.

Представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_7 зустрічний позов не визнав та заперечує проти його задоволення.

Третя особа ОСОБА_6 будучи належним чином повідомлена за місцем реєстрації про день час та місце розгляду справи в судовому засіданні не з'явилась і не повідомила суд про причину не явки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 суду показав, що він та ще троє осіб виконували будівельні роботи по будівництву житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2, наняли їх на роботу ОСОБА_2 з розмов він зрозумів що будинок будується для молодих. За виконанні роботи з ними розраховувалась ОСОБА_2.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду показав, що в 2009 році він домовився з ОСОБА_4 виконати роботи щодо проведення газопостачання до будинку по АДРЕСА_2. Відкривала будинок його теща ОСОБА_2. За роботу і матеріал розрахувався ОСОБА_4 сплатив йому 6800 грн..

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що літом 2009 році він був нанятий ОСОБА_6 та ОСОБА_4 для виконання робіт з встановленню та виготовленню навісної стелі в будинку по АДРЕСА_2.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показав, що він проживає по сусідству з господарством по АДРЕСА_2. З розмов з ОСОБА_4 йому відомо, що будинок будувався ним та його дружиною ОСОБА_6, вони працювали в Італії де знаходились на протязі тривалого періоду часу на заробітки.

З наданих стороною доказів судом встановлено, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка площею 0.2463 га відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 14 березня 2005 року, що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 01.12.2014 року посвідченого приватним нотаріусом Бежан Д.С. Новоселицького районного нотаріального округу в реєстрі за №7147 ВВО№758166. Земельна ділянка розташована в с. Костичани, Новоселицького району.

Право власності на земельну ділянку зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно що підтверджується витягом від 30.08.2014 року за №26210574 на підставі державного акту серії НОМЕР_2 від 14 березня 2005 року.

Відповідно до свідоцтва на право власності на житловий будинок видане 21.08.2015 року за №42644090 розташований в АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_2, забудовником є ОСОБА_2. Житловий будинок розпочатий будівництвом у 2005 році до його складу також входять сарай літер Б, літня кухня літер В, сарай літер Г, вбиральня №1 огорожа №2-5.

Відповідно до рішення виконавчого комітету сільради с. Костичани, Новоселицького району №56 від 08 грудня 2004 року, ОСОБА_2 отримала дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0.2463 га. яка належить їй на праві приватної власності по АДРЕСА_2.

Згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторони визнають, що житловий будинок який належить на праві власності ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 та земельна ділянка загальною площею 0.2463 га яка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 14 березня 2005 року, що належить ОСОБА_2 за адресою с. Костичани, Новоселицького району, знаходяться за однією і тією ж адресою в АДРЕСА_2.

Сторони визнають, що ОСОБА_4 разом з його дружиною ОСОБА_6 проживав в житловому будинку своєї тещі (позивачці ОСОБА_2) за її згодою якій знаходиться по АДРЕСА_4.

Отже суд вважає, що дані обставини як такі що визнаються обома сторонами не підлягають доказуванню.

Згідно з ст..60 ЦПК України, 1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно з ст..179 ЦПК України,1. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 2. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Згідно з ст..355 ЦК України, 1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Постановою № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у абз. 2 п.17 зазначено, що спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 16 грудня 2015 року розглянув справу № 6 - 2017 цс 15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого індивідуальне житлове будівництво здійснюється з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв'язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з'ясування справжніх правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудівником та членами його сім'ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім'ї забудівника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку.

Суд оцінюючи пояснення сторін, викладені докази та зазначені правові норми у своєї сукупності дійшов висновку, що в результаті з'ясування справжніх правовідносин сторін встановив, що ОСОБА_4 в розумінні вимог ст..355 ЦК України не брав участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім'ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення його та членів його сім'ї жилими приміщеннями. ОСОБА_4 під час розгляду справи по суті не надав суду належні та допустимі докази того, що він та його колишня дружина ОСОБА_6 домовилися про спільне будівництво в 2004 році житлового будинку розташованого по АДРЕСА_2. з ОСОБА_2.

Суд вважає, що покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13 на які посилається ОСОБА_4 та його представник в обґрунтуванні заявленого зустрічного позову не можуть бути належним та допустимим доказом існування між сторонами домовленості (правочину) щодо спільного будівництва житлового будинку оскільки, неможливо довести показами свідків факт укладання договору якій потребує письмової форми укладання в розумінні вимог ст..208 ЦК України.

Постановою № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у п. 33 зазначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрований АДРЕСА_3, вселився самовільно в 2012 році в житловому будинку по АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ч.3 ст..116 ЖК України, Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Суд оцінюючи викладені обставини у сукупності з викладеними правовими нормами та роз'ясненнями Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, що ОСОБА_4 без відповідних правових підстав самоправно вселився в житловий будинок по АДРЕСА_2, чим обмежує права користування та розпорядження своїм майном позивачці ОСОБА_2 а тому суд вважає, що його дії є неправомірними та він підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення.

Суд вважає, що оскільки позовна вимога позивача про зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні земельної ділянки є похідним від його виселення тому суд вважає, що є обґрунтованим (правомірним) зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні земельної ділянки загальною площею 0.2463 га що розташована по АДРЕСА_1

Згідно з ст..88 ЦПК України, 1. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_2 сплачено судовий збір відповідно до квитанції від 28.08.2015 року в сумі 243 грн. 60 коп., які суд вважає за необхідним стягнути з ОСОБА_4 на користь позивачці.

Керуючись ст.ст.10,59,60,61,88, 208-218 ЦПК України і на підставі ч.3 ст..116 ЖК України, ст..355,391,396 ЦК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Висилити ОСОБА_4 з житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні земельної ділянки загальною площею 0.2463 га що розташована по АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 243 грн. 60 коп..

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково не дійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно і про визнання право власності на 1/3 частину житлового будинку, за недоведеностю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицкий районний суд в 10-денний строк з дня проголошення.

Суддя: Вівчар Г.А.