АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 753/7263/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/16201/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

18 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 липня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та примусове виселення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 8 липня 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у квітні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання такими, що втратили право користування житлом та примусове виселення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4

Зазначив, що згідно вимог закону відповідачам було направлено письмову вимогу про необхідність добровільно звільнити жиле приміщення, яка останніми залишилась проігнорована. З метою забезпечення проведення реалізації предмета іпотеки, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та виселити ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 липня 2009 року між ВАТ «АКБ «Капітал» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 62- к.02/31/07/09, згідно умов якого Банк надав ОСОБА_3 кредит на суму 2 700 000,00 грн., строком до 30 липня 2019 року зі сплатою 12 відсотків річних.

В забезпечення виконання умов договору кредиту, 31 липня 2009 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 62-і, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, виникла заборгованість.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки № 62-і від 31 липня 2009 року - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 111,1 кв. м., жилою площею - 57,9 кв. м., що належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження за ціну не нижчу за звичайні ціни на цей вид майна, а за рахунок отриманих коштів від реалізації зазначеного предмета іпотеки, задовольнити вимоги ПАТ «АКБ «Капітал» за кредитним договором № 62- к.02/31/07/09 від 31 липня 2009 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29 травня 2014 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року змінено в частині визначення розміру заборгованості, в рахунок погашення якої звернуто стягнення на предмет іпотеки та визначено суму у розмірі 3 970 453,90 грн.

Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС РУЮ у м. Києві від 6 жовтня 2014 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного рішення суду та винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З довідки Форма № 3 від 23 лютого 2015 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6

25 лютого 2015 року Банком на адресу відповідачів направлено письмову вимогу про добровільне звільнення квартири.

Відповідно ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За положенням ст. 109 ЖК України, звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, що вимоги про визнання власника іпотечного майна та членів його сім'ї такими, що втратили право користування іпотечним житлом, не ґрунтується на законі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення відповідачів із спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача порушено, оскільки рішенням судів першої та Апеляційної інстанції звернуто стягнення на зазначену вище квартиру.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повною мірою погодитися не можна.

За змістом статей 39, 40 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч. 2 ст. 109 ЖК України).

Така правова позиція висловлена і у Постановах ВСУ від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39цс15; від 24 червня 2015 р. у справі № 6-447цс15.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, спірна квартира є постійним місцем проживання відповідачів та їх єдиним житлом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, постійного житлового приміщення, яке може бути надано відповідачам у зв'язку із виселенням, позивачем не запропоновано та не надано.

Отже, суд першої інстанції на порушення вимог ч.2 ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Крім того, судом першої інстанції не надано належної оцінки листу № 101/46-1315 від Сужби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 20 квітня 2015 року, відповідно до якого Служба просить суд при винесенні свого рішення враховувати права та інтереси малолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення в частині виселення відповідачів з квартири без надання іншого житла та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки рішенням суду у задоволенні позову ПАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» відмовлено, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 липня 2015 року в частині задоволення позову про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині наступного змісту.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про виселення відмовити.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» судового збору в розмірі по 121 грн. 80 коп. з кожного, скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді