Апеляційний суд Житомирської області
Справа №276/950/15-ц Головуючий у 1-й інст. Криницький Л. В.
Категорія 53 Доповідач Косигіна Л. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Григорусь Н.Й., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства фірма «Олфарм» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки

за апеляційною скаргою Приватного підприємства фірма «Олфарм»

на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача 4414 грн. 57 коп. за час затримки у видачі трудової книжки та 24379 грн. 47 коп. за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням причини звільнення в трудовій книжці.

Зазначила, що її звільнено з роботи 30.11.2012 року, а трудову книжку їй направлено тільки 20.06.2013 року. Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15.07.2015 року з ППФ «Олфарм» на її користь стягнуто 2587 грн. 50 коп. за затримку видачі трудової книжки. Даним рішенням встановлено, що час затримки видачі трудової книжки - 137 днів, а тому розмір середньої заробітної плати повинен становити 7002 грн. 07 коп. Оскільки вона просила стягнути з відповідача лише 2587 грн. 50 коп., тому суд, виходячи з принципу диспозитивності, стягнув на її користь вказану суму, а не 7002 грн. 07 коп. За таких обставин, вважає, що вона має право на стягнення середньої заробітної плати в сумі 4414 грн. 57 коп. за інший період, який не охоплений рішенням апеляційного суду від 15.07.2015 року.

Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26.10.2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 24379 грн. 47 коп. залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України (а.с. 43).

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 4414 грн. 57 коп. за час затримки видачі трудової книжки.

В апеляційній скарзі ППФ «Олфарм», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просило рішення скасувати, постановити ухвалу про закриття провадження на підставі п. 2 ст. 205 ЦПК України. Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. За її вимогами апеляційним судом Житомирської області від 15.07.2015 року ухвалено рішення, яке набрало законної сили. Відтак, на думку апелянта, суд повинен закрити провадження у справі.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Встановлено, що з 03.09.2012 року ОСОБА_1 працювала комірником на складі ППФ «Олфарм», згідно наказу № 18 від 03.09.2012 року. Наказом № 23 від 30.11.2012 року її звільнено з роботи за п. 2 ст.41 КЗпП України.

Згідно табелю обліку робочого часу за листопад 2012 року, позивачка працювала в день звільнення, тобто 30.11.2012 року. Проте, трудова книжка їй направлена поштовим зв'язком 20.06.2013 року, що свідчить про порушення ППФ «Олфарм» строків видачі працівнику трудової книжки.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 24.09.2014 року визнано незаконним та скасовано наказ № 23 від 30.11.2012 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Зобов'язано ППФ «Олфарм» внести зміни до трудової книжки, вказавши дату звільнення 30.11.2012 року за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог та зустрічного позову ППФ «Олфарм» відмовлено (а.с. 3-4).

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 15.07.2015 року вищевказане рішення скасовано в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та вихідної допомоги, ухвалено нове рішення, яким змінено наказ № 23 від 30.11.2012 року в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з п. 2 ст. 41 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнуто з ППФ «Олфарм» на користь ОСОБА_1 2587 грн. 50 коп. за час затримки видачі трудової книжки та 3450 грн. вихідної допомоги. У решті рішення залишено без змін (а.с. 5-7).

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що кількість робочих днів за час затримки видачи трудової книжки становить 137 (за період з 30.11.2012 року по 20.06.2013 року), розмір середньоденної зарплати - 51 грн. 11 коп., а відтак середній заробіток за цей період складає 7002 грн. 07 коп. Разом з тим, виходячи з принципу диспозитивності, апеляційним судом було стягнуто на користь ОСОБА_1 тільки 2587 грн. 50 коп., з врахуванням заявлених нею вимог за період з 16.04.2013 року по 21.06.2013 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права позивачки були порушені у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки з вини ППФ «Олфарм».

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір вже вирішено, а відтак провадження підлягає закриттю на підставі п. 2 ст. 205 ЦПК України, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет, з тих самих підстав.

Отже, закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позову.

З матеріалів справи вбачається, що вперше ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки у вересні 2013 року, та просила стягнути кошти за період 16.04.2013 року по 21.06.2013 року в сумі 2587 грн. 50 коп. (а.с.86-89). Вказані вимоги були задоволені судом апеляційної інстанції 15.07.2015 року.

В подальшому, ОСОБА_1 повторно звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки в сумі 4414 грн. 57 коп. за період, який не охоплюється попереднім судовим рішення. Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність тотожності предмету позову та підстав для застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частинами 1, 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що про своє звільнення з роботи та порушення трудових прав вона дізналася 20.06.2013 року, коли підприємство направило їй трудову книжку. Відтак, з цього часу відраховується тримісячний строк звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 ЦПК України. З даним позовом ОСОБА_1 звернулася 28.07.2015 року, поважних причин пропуску строку не вказала. Слід зазначити, що кошти, які просить стягнути позивачка не є заробітною платою, а відтак положення ч. 2 ст. 233 КЗпПУ на дані правовідносини не поширюються.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства фірма «Олфарм» задовольнити частково.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: Судді: