У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна», на заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 18 листопада 1997 року вона перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Гапа-Україна» і з 01 листопада 2012 року працювала на посаді менеджера зі збуту. Наказом директора ТОВ «Гапа-Україна» № 4/14-К від 24 січня 2014 року її було звільнено з посади менеджера зі збуту як таку, що втратила довіру до неї власника товариства.

Вважаючи, що її звільнено з займаної посади незаконно, оскільки вона не обслуговувала безпосередньо товарні цінності і не може відноситись до кола осіб, яких можна звільнити із зазначених підстав, позивач просила суд визнати недійсним наказ директора ТОВ «Гапа-Україна» № 4/14-К від 24 січня 2014 року про її звільнення та відповідний запис у трудовій книжці, поновити її на роботі, визнати відсутність її на роботі вимушеним прогулом та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення від 24 січня 2014 року ОСОБА_6 за ст. 41 п. 2 КЗпП України.

Визнано недійсним наказ товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» від 24 січня 2014 року № 4/14‑К про звільнення ОСОБА_6 за ст. 41 п. 2 КЗпП України.

Визнано недійсним запис товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» від 24 січня 2014 року у трудовій книжці про звільнення ОСОБА_6.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді менеджера зі збуту товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» з 24 січня 2014 року.

Визнано відсутність ОСОБА_6 на роботі у товаристві з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» у період з січня 2014 року по 07 серпня 2014 року вимушеним прогулом.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» на користь ОСОБА_6 заробітну плату за період з травня 2013 року по квітень 2014 року, виходячи з розміру середньої заробітної плати 1 638 грн 80 коп. за місяць в розмірі 18 026 грн 80 коп.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Гапа-Україна», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що з 18 листопада 1997 року ОСОБА_6 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Гапа-Україна» і з 01 листопада 2012 року працювала на посаді менеджера зі збуту.

Наказом директора ТОВ «Гапа-Україна» № 4/14-К від 24 січня 2014 року її було звільнено з посади менеджера зі збуту як таку, що втратила довіру до неї власника товариства.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов визначені ст. 41 КЗпП України.

Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Задовольняючи часткового позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що в оспореному наказі директора ТОВ «Гапа-Україна» № 4/14-К від 24 січня 2014 року, яким позивача було звільнено з роботи у зв'язку із втратою довір'я до неї, не зазначено, які винні дії працівника дали можливість звільнити її у зв'язку із втратою довір'я з боку роботодавця. Крім того, судами встановлено, що позивач не належить до категорії працівників, яких може бути звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Проте, повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають, оскільки такі рішення ухвалені без належного встановлення тих обставин, які є необхідними для правильного вирішення спору та без повної та всебічної перевірки тих обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

За цією підставою можуть бути звільнені працівники, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності.

Для розірвання трудового договору за правилами п. 2 ст. 41 КзпП України потрібно наявність наступних умов: 1) працівник безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.д.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органа.

Перевірка наявності чи відсутності указаних підстав для звільнення ОСОБА_6 з роботи у зв'язку із втратою довір'я на момент такого звільнення є необхідною для правильного вирішення спору між сторонами.

Так, товарні цінності - це матеріальні цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, або відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо.

Особи, які безпосередньо обслуговують грошові і товарні цінності - це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо, а також особи, які застосовують в процесі виробництва передані ним цінності.

Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, у тому числі не пов'язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники у разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів.

Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов'язків, які визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати, чи становить виконання операцій, що пов'язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов'язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов'язок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами.

Крім того, як роз'яснено в абз. 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-104цс14 від 24 вересня 2014 року, яка згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Отже, вимогам щодо законності та обґрунтованості судового рішення буде відповідати таке рішення, яке ухвалено за результатами належної перевірки вказаних обставин, проведеної із повним та всебічним дослідженням відповідних доказів, наданих сторонами.

Натомість, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог ст.ст. 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не з'ясували обставин, які є необхідними для правильного вирішення спору, зокрема не визначили зміст та обсяг посадових обов'язків ОСОБА_6, які мають бути визначені відповідними посадовими інструкціями чи іншими передбаченими законодавством документами, що має визначальне значення для встановлення наявності чи відсутності підстав для звільнення позивача з роботи згідно з п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

За таких обставин, заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Гапа-Україна» задовольнити.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик