Справа № 359/5313/15-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/484/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 53 01.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

01 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Первинної профспілкової організації апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: директор Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Бабейчук Дмитро Георгійович про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди та за зустрічним позовом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної допомоги,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 16 березня 2007 року вона працювала в Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України(далі - ДП «Украерорух») на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру. Наказом директора ДП «Украерорух» №234/о від 18 травня 2015 року її звільнено з роботи з 19 травня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Зазначає, що її звільнення є незаконним, оскільки при її звільненні не було враховано, що вона має високу кваліфікацію, продуктивність праці та тривалий безперервний стаж роботи. Тому позивач, з урахуванням збільшень розміру позовних вимог, просила поновити її на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру, стягнути з ДП «Украерорух» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 83 500 грн. 71 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., стягнути з Первинної профспілкової організації апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу у розмірі 4 320 грн., допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

У серпні 2015 року ДП «Украерорух» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної допомоги, посилаючись на те, що при звільненні ОСОБА_2 була виплачена матеріальна допомога у розмірі 157 000 грн. на підставі пункту 6.25.3 колективного договору, укладеного між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками, яка є соціальним захистом скороченого працівника. ДП «Украерорух» вважає, що у випадку поновлення ОСОБА_2 на роботі, вона зобов`язана повернути підприємству отримані кошти, оскільки у пункті 2.3.3 колективного договору (додаток №17) передбачено, що у разі виявлення бажання повторного працевлаштування в Украерорусі звільненого працівника, який отримав грошову допомогу, така особа зобов'язана повернути кошти Украероруху у повному розмірі напередодні такого працевлаштування. З урахуванням наведеного, ДП «Украерорух» просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь виплачену їй матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн.

В судовому засіданні ДП «Украерорух» уточнило підстави для задоволення зустрічного позову, посилаючись на ст.1212 ЦК України. При цьому зазначало, що у зв`язку із поновленням ОСОБА_2 на роботі підлягає скасуванню наказ про її звільнення від 18 травня 2015 року № 234/0. У зв'язку з цим, ДП «Украерорух» вважає, що виплачені при звільненні ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 157 000 грн. на підставі пункту 6.25.3 колективного договору підлягають поверненню, як отримані без достатніх правових підстав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру Державного підприємства обслуговування повітряного руху Україниз 19 травня 2015 року.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59 884 грн. 50 коп.

У задоволенні позову ОСОБА_2 в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у більшому розмірі та стягнення моральної шкоди -відмовлено.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 140 грн. 95 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1 556 грн. 35 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру ДП «Украерорух».

У задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу змінити, задовольнивши вказані вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ДП «Украерорух» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ДП «Украерорух» та ухвалити нове рішення в цій частині, яким його зустрічний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 працювала в ДП «Украерорух» на посаді завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру, що підтверджується копією трудової книжки, виданої на її ім'я (а.с.14-17, т.1).

16 березня 2015 року ДП «Украерорух» ознайомило ОСОБА_2 з попередженням про скорочення посади завідувача бібліотеки відділу завідувача бібліотеки відділу адміністративно-господарського та інформаційного забезпечення Навчально-сертифікаційного центру (а.с.11, т.1).

12 травня 2015 року Первинна профспілкова організація апарату управління ДП «Украерорух» надала згоду на звільнення позивача з роботи, що підтверджується копією протоколу №11-05 від 12 травня 2015 року (а.с.12, т.1).

Наказом директора ДП «Украерорух» №234/о від 18 травня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з 19 травня 2015 року у зв'язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому, у наказі зазначено, що ОСОБА_2 підлягає до виплати: матеріальна допомога у розмірі 200 000 грн. на підставі пункту 6.25.3 колективного договору; вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст.44 КЗпП України та компенсація за 29 календарних днів невикористаної щорічної відпустки (а.с.13, 192, т.1).

Згідно із ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 23 січня 2012 року (6-87цс11) та у постанові від 16 грудня 2015 року (6-648цс15).

Як вбачається з довідки ДП «Украерорух» від 25 листопада 2015 року розмір заробітної плати ОСОБА_2 за березень 2015 року становить 7 955 грн. 11 коп., а за квітень 2015 року - 11 199 грн. 73 коп. В березні 2015 року ОСОБА_2 відпрацювала 12 робочих днів, а в квітні 2015 року -17 робочих днів (а.с.223, т.1).

При обчисленні суми середнього заробітку, суд першої інстанції правильно визначив розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_2, яка становить 660 грн. 51 коп. ((7955,11 + 11199,73) : (17 + 12):2) та обчислив загальну суму середнього заробітку шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (660,51 ? 14,5), що становить 9 577 грн. 40 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що перебіг вимушеного прогулу ОСОБА_2 розпочався з 19 травня 2015 року та тривав до дня ухвалення рішення суду - 25 листопада 2015 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 59 884 грн. 50 коп. (9577,40 ? 13/31 + 9577,40 ? 5 + 9577,40 ? 25/30), що відповідає змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування.

Таким чином, вказані вище висновки суду першої інстанції відповідають вимогам матеріального й процесуального права, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд невірно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який на її думку, підлягає обчисленню шляхом множення середньоденної заробітної плати позивача на загальну кількість робочих днів вимушеного прогулу (660,51?132), є необґрунтованими, оскільки такий розрахунок суперечить змісту статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 8 Порядку та практиці їх застосування.

Що стосується посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні її позовних вимог про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди, то вони не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди, суд першої інстанції правильно виходив із недоведеності вказаних позовних вимог. Ці висновки суду ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її звільнення з роботи призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги копію виписки із історії хвороби №563/107 про те, що ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в період з 12 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року, оскільки вона була звільнена значно пізніше - 18 травня 2015 року.

До того ж колегія суддів враховує, що при звільненні у зв'язку із скороченням штату ОСОБА_2 виплачено матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн., її звільнення відбулося 19 травня 2015 року, а з даним позовом до суду вона звернулася 16 червня 2015 року, що підтверджує відсутність тяжких вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідачів моральної шкоди, є правильними й такими, що відповідають вимогам матеріального й процесуального права. Рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено. Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині зводяться до переоцінки доказів та висновків суду не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної допомоги, виходячи з такого.

Так, відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1212, 1215 ЦК України й виходив із того, що при звільненні позивача з роботи ДП «Украерорух» виплатило їй матеріальну допомогу у розмірі 157 000 грн. не примусово, а добровільно. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ДП «Украерорух» виплатило матеріальну допомогу у зв'язку з рахунковою помилкою або внаслідок недобросовісності ОСОБА_2

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Відповідно до змісту ст.1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Саме такого правового висновку щодо застосування ст.1212 ЦК України дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 жовтня 2013 року (справа №6-88цс13) та у постанові від 24 вересня 2014 року (справа №6-122цс14).

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2015 року Управлінням соціального захисту населення Борспільської міської ради був зареєстрований колективний договір, який укладений між адміністрацією ДП «Украерорух» та профспілками на 2015 рік (а.с.96-123, т.1).

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 була членом Первинної профспілкової організації апарату управлінняДП «Украерорух».

Відповідно до п.п. г) пункту 6.25.3 колективного договору, працівникам, на яких не поширюється дія «Програми соціального захисту» адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі, визначеному за формулою: посадовий оклад з урахуванням доплати за знання та постійне використання іноземної мови помножений на стаж роботи в Украерорусі. При цьому розмір матеріальної допомоги не може бути більше 200 000 грн. у випадку звільнення з підприємства у зв'язку із застосуванням п.1 ст.40 КЗпП України.

Як зазначалося вище, наказом директора ДП «Украерорух» №234/о від 18 травня 2015 року ОСОБА_2 звільнена з роботи з 19 травня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому, у наказі зазначено, що ОСОБА_2 підлягає до виплати, зокрема, матеріальна допомога у розмірі 200 000 грн. на підставі пункту 6.25.3 колективного договору (а.с.13, 192, т.1).

Як вбачається з довідки ДП «Украерорух» від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_2 нарахована матеріальна у розмірі 200 000 грн. у травні 2015 року. З цієї суми утримані податки та сума до виплати склала 157 000 грн., яка виплачена ОСОБА_2 19 травня 2015 року (а.с.190, т.1).

Отже, правовою підставою набуття ОСОБА_2 матеріальної допомоги є колективний договір (пункт 6.25.3). Тобто, між сторонами існують договірні відносини.

Таким чином, оскільки відносини, які склалися між сторонами, є договірними, то судом першої інстанції помилково застосовано до них ст.ст. 1212, 1215 ЦК України.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги, не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ДП «Украерорух» про стягнення матеріальної допомоги з наведених вище підстав.

Також колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 1 556 грн. 35 коп.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно з п.2 ч.3 ст.79 та ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи, які несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 червня 2015 року між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_5 укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого останній зобов'язався надати ОСОБА_2 правову допомогу по даній справі (а.с.35-36, т.1).

Стягуючи з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1 556 грн. 35 коп., суд першої інстанції виходив із фактично понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 4 320 грн. та з урахуванням граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу і часу, протягом якого її представник - адвокат ОСОБА_5 приймав участь у судових засіданнях, визначив їх розмір у сумі 2 689 грн. 86 коп. Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено частково, то суд дійшов висновку про стягнення з ДП «Украерорух» на користь позивача витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1556 грн. 35 коп.

Однак, суд першої інстанції, при визначені розміру витрат на правову допомогу не врахував, що до фактично понесених ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 4 320 грн. також відносяться і витрати, пов'язані із складанням позовної заяви по даній справі її представником - адвокатом ОСОБА_5, які становлять 1 440 грн., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 23 липня 2015 року та робочим звітом адвоката №1 від 19 липня 2015 року (а.с.173а, т.1).

Як вбачається з квитанції № 0.0.411245796.1 ОСОБА_2 оплатила адвокату ОСОБА_5 1 440 грн. за надані їй послуги (а.с.171, т.1).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково не врахував 1440 грн. при розрахунку витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2, оскільки вони підтверджені належними доказами та доведені у суді.

Крім того, при апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5 подав клопотанням про відшкодування витрат на правову допомогу, пов`язаних із складанням і поданням апеляційної скарги на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у розмірі 1 104 грн. та витрат, пов'язаних із представництвом інтересів позивача в апеляційному суді Київської області 18 січня 2016 року у сумі 480 грн., що підтверджується актом приймання-передачі послуг №9 від 30 грудня 2015 року та робочим звітом адвоката №9 від 30 грудня 2015 року, а всього на загальну суму 1 584 грн. (а.с.39, т.2).

Згідно квитанції №15Н279390 від 30 грудня 2015 року ОСОБА_2 сплатила адвокату ОСОБА_5 1 584 грн. (а.с.38, т.2).

Визначаючи розмір витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить із того, що розмір мінімальної заробітної плати у січні 2016 року становить 1 378 грн., граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу за 1 годину складає 551 грн. 20 коп. Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5приймав участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 18 січня 2016 року - 39 хвилин. Тому розмір компенсації витрат за надання правової допомоги за участь адвоката ОСОБА_5 у судовому засіданні становить 358 грн. 28 коп.

Таким чином, розмір компенсації витрат за надання представником ОСОБА_2 - адвокатом ОСОБА_5правової допомоги у суді апеляційної інстанції з урахуванням витрат, пов`язаних із складанням і поданням апеляційної скарги на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року становить 1 462 грн. 28 коп.(1 104 +358,28).

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що загальний розмір компенсації витрат за надання правової допомоги у суді першої інстанції та у суді апеляційної інстанції становить 5 592 грн. 14 коп. (2 689,86 +1 440+1 462) .

Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено частково, то понесені нею витрати на правову допомогу підлягають стягненню з ДП «Украерорух» на її користь пропорційно до розміру задоволених її позовних вимог у сумі 3 235 грн. 55 коп.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення витрати на правову допомогу підлягає скасування з ухваленням нового рішення в цій частині про стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 3 235 грн. 55 коп.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 140 грн. 95 коп., виходячи з такого.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції статті на час подання ОСОБА_2 позову) від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Положення указаної норми підлягають застосуванню незалежно від результату розгляду указаних вимог по суті.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, стягнення судом першої інстанції з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 140 грн. 95 коп. суперечить змісту п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції статті на час подання ОСОБА_2 позову) тач.3 ст.88 ЦПК України.

Оскільки ОСОБА_2 на час подачі позову була звільнена від сплати судового збору, та враховуючи, що її позов задоволено частково, колегія суддів вважає, що з ДП «Украерорух» підлягає стягненню судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог ОСОБА_2 у розмірі 739 грн. 79 коп.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поновлення на роботі та в частині допущення негайного виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_2 на роботі не оскаржується, тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України- задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення матеріальної допомоги, а також в частині розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні зустрічного позову Державного підприємства обслуговування повітряного руху України до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної допомоги - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3 235 грн. 55 коп.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір у розмірі 739 грн. 79 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді