Справа № 450/1680/14 Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/324/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

при секретарі: Цап П.М.

з участю: представників позивача ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним.

Визнано недійсною відмову ОСОБА_2 від 25.06.2013 року, згідно якої ОСОБА_2 як спадкоємець до майна померлої 24.02.2013 року ОСОБА_8 відмовився від належної йому частки спадкового майна.

Визнано недійсною заяву ОСОБА_2 від 25.06. 2013 року, згідно якої ОСОБА_2 як спадкоємець до майна померлої 24.02.2013 року ОСОБА_8 відмовився від належної йому частки спадкового майна.

Поновлено право ОСОБА_2 на спадкування за заповітом ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_8, яка померла 24.02. 2013 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповно встановленими обставинами, що мають значення для справи. Вказує, що районний суд не взяв до уваги того, що відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, що ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса 25.06.2013 року, тобто через півроку з дня смерті спадкодавця ОСОБА_8 Вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_2 іншого житлового приміщення, крім будинку спадкодавця ОСОБА_8 Також вказує на те, що судом не дано оцінки тому, що даний спір виник не відразу ж після відмови від прийняття спадщини, а через 1,5 року після смерті спадкодавця та одного року після відмови від прийняття спадщини.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, зокрема третьої особи ОСОБА_7, яка належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлена про час та місце розгляду справи, але не зявилася в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, правовими підставами вказавши ч.1 ст.229, ч.ч.1, 3 ст.215, ч.ч.1, 3 ст.203, ч.1 ст.216, ст.1273, ч.ч.1,5 ст.1274 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно розяснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога по визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що відмовляючись від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_2 помилявся щодо правової природи такої відмови, а тому відсутнє його вільне волевиявлення на вчинення таких дій.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії І СГ №314088 від 28.02.2013 року ОСОБА_8 померла 24.02.2013 року.

Згідно довідки №142, виданої 01.04.2013 року Пасіки - Зубрицькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_8 до дня смерті 24.02. 2013 року проживала та була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 - Зубрицькі, вул. Л.Українки,4, Пустомитівського району Львівської області разом з ОСОБА_2.

ОСОБА_8 належав на праві приватної власності житловий будинок № 4 по вул. Л. Українки в с. Пасіки Зубрицькі Пустомитівського району Львівської області, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3809361 від 09.06. 2004 року.

Згідно заповіту, посвідченого 27.03.2006 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №263, ОСОБА_8 належний їй на праві власності житловий будинок №4 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Пасіки Зубрицькі, по вул. Л.Українки, Пустомитівського району Львівської області, грошовий вклад на рахунку №КВ 3381, що знаходиться у філії № 6319/023 відділення Ощадного банку України у місті Львові, та грошовий вклад на рахунку №42312, що знаходиться у філії №8003/023 відділення Ощадного банку України у місті Львові, заповіла ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

25.06.2013 року ОСОБА_2 подав заяву приватному нотаріусу Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_10, згідно якої він як спадкоємець майна померлої 24.02.2013 року ОСОБА_8 відмовляється від належної йому частки спадкового майна.

Частиною першою ст.1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до розяснень, викладених у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 05.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Доказами в розумінні ст..57 ЦПК України є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до розяснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи справи , судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватись як засіб доказування.

Однак, позивач ОСОБА_2 судом першої інстанції в якості свідка не був допитаний, а інших доказів, які б підтверджували те, що він, подаючи 25.06. 2013 року, як спадкоємець померлої 24.02.2013 року ОСОБА_8, заяву про відмову від належної йому частки спадкового майна, помилявся щодо природи такого правочину, що його волевиявлення не було вільним, у матеріалах справи відсутні.

Крім того, районним судом не дано жодної оцінки змісту заяви ОСОБА_2 від 25.06.2013 року у тій частині, що нотаріусом йому розяснено, що його відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття., а також розяснено зміст статей 225,229-231,233, 1241, 1258, 1259, 1261-1266, 1269, 1273 -1275 ЦК України.

Більше того, судом першої інстанції щодо обставин подання ОСОБА_11 даної заяви не допитано в якості свідка приватного нотаріуса Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_10, який 25.06.2013 року приймав від позивача цю заяву.

Відтак, колегія суддів вважає, що оцінюючи зібрані по справі докази, суд не дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й обєктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозвязку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та не дав їм належної оцінки, внаслідок чого його висновки не відповідають обставинам справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_7, про визнання правочину недійсним.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: