АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 685/932/15-ц
Провадження № 22-ц/792/439/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар Гриньова А.М.

розглянула відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теофіпольського районного суду від 29 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третьої особи відділу ДВС Теофіпольського РУЮ Хмельницької області про зняття арешту з майна.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

Позивачка, звертаючись до суду зазначала, що 09 квітня 2015 року належний їй автомобіль марки ГАЗ 3302 2006 року випуску днз ВХ2705ВО (номер шасі Х) було зупинено під час перетину стаціонарного посту ДАІ з підстав перебування цього автомобіля у розшуку. ОСОБА_1 вказує, що у провадженні ВДВС Теофіпольського РУЮ перебуває виконавче провадження № 45792309 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 і на цей автомобіль державним виконавцем було накладено арешт у звязку із повідомлення від підрозділу реєстрації транспортних засобів УДАІ (м. Красилів) про те, що за боржником ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль НОМЕР_1. Згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 09 жовтня 2014 року власником автомобіля є позивачка, яка не стороною вищезазначеного виконавчого провадження і тому накладення арешту на автомобіль та подальше його внесення до акту опису та арешту майна вважає безпідставним. Як зазначає позивачка, ОСОБА_2 не є власником автомобіля і не може за рахунок зазначеного майна виконувати свої зобовязання перед іншими особами, а ОСОБА_3 не має права, як стягувач, на задоволення своїх вимог у виконавчому провадженні за рахунок майна, що не належить боржнику. На підставі викладених обставин ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення про зняття арешту з автомобіля НОМЕР_1.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянтка вважає рішення незаконним, що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права. ОСОБА_1 зазначає, що відмовляючи в позові судом неправильно застосовано норми Законів України «Про виконавче провадження» і «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Апелянтка вказує, що висновок суду про те, що на час набуття нею права власності на автомобіль, він перебував під арештом не відповідає фактичним обставинам справи, адже спірний арешт державним виконавцем накладено 02 лютого 2015 року в той час, коли ТЗ був власністю позивачки. ОСОБА_4 також вказує, що судом порушено норми процесуального права, а саме: розгляд справи відбувся за межами строків, що визначені ст. 157 ЦПК України та досліджувалися обставини, які не стосувались предмету позову. А тому апелянтка просить рішення Теофіпольського районного суду від 29 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Учасники процесу до суду не зявилися, хоча про день, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Від ОСОБА_3 надійшло клопотання щодо розгляду справи за його відсутністю. Інші учасники про причини неявки суд не повідомили.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив і виходив з того, що на примусовому виконанні відділу ДВС Теофіпольського райуправління юстиції перебуває виконавче провадження за виконавчим листом № 2-187/11, виданим 30.11.2011 року на підставі рішення Теофіпольського райсуду від 10.11.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 88218,82 грн. матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, 892,19 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ.

На виконання зазначеного вище виконавчого листа державним виконавцем відділу ДВС Теофіпольського РУЮ 01 лютого 2012 року винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 та заборонено здійснення його відчуження.(а.с.69).

Як вбачається із витягу № 35420073 від 27 березня 2012 року вказане обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна Хмельницькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Мінюсту України 27 березня 2012 року і чинність обтяження зазначена до 27.03. 2017 року, реєстраційний номер обтяження 12324285. (а.с. 71- 72).

14 березня 2013 року державним виконавцем Терфіпольського райуправління юстиції винесено постанову про закінчення зазначеного вище виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-187/11 від 30.11.2011 року з підстав направлення за належністю виконавчого документа. (а.с. 151-152).

10 грудня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-187/11 від 30.11.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 88218,82 грн. матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, 892,19 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ. (а.с.77).

Як вбачається з інформації з регіональної автоматизованої бази даних «Автомобіль» та НАІС, наданої 24 грудня 2015 р. за № 27/22-421 Регіональним сервісним центром в Хмельницькій області МВС України, ОСОБА_2 02 жовтня 2014 року був придбаний автомобіль ГАЗ 3302, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3 та номер двигуна 40630А63094237. І 09 жовтня 2014 року цей автомобіль був перереєстрований за довідкою-рахунком на нового власника позивачку ОСОБА_1 (а.с. 107-108).

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що боржник ОСОБА_2, на майно якого було накладено публічне обтяження у виді арешту із забороною відчуження, відомості про яке внесені до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, відчужив автомобіль, придбаний після реєстрації обтяження, тому арешт із забороною відчуження зберігає свою силу для ОСОБА_1, яка є новим власником цього автомобіля, у звязку із чим позов останньої до задоволення не підлягає.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі Закон) обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

У ст.11 Закону зазначено, що обтяження майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 12 Закону взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є нечинним у відносинах із третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, а саме Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є безпідставними, адже саме положення зазначених вище законів регулюють спірні правовідносини.

Так, за змістом ч. ч. 1-3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Як вбачається із матеріалів справи, (а.с. 150 -152) державним виконавцем 14 березня 2013 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-187/11, що виданий Терофіпольським районним судом 30.11.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 користь ОСОБА_3 88218,82 грн. матеріальної шкоди, 1000 грн. моральної шкоди, 892,19 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ з підстав направлення зазначеного виконавчого документа за належністю. І арешт, що накладений постановою держвиконавця ВДВС Теофіпольського РУЮ від 01 лютого 2012 року на рухоме майно, що належить ОСОБА_2 підставно знятий не був.

Також, слід врахувати, що виконання судового рішення - це заключний етап юрисдикційної діяльності. Без належної реалізації цієї стадії юрисдикційної діяльності втрачається сенс попередньої діяльності суду та інших органів, які уповноважені на здійснення захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Виконанням судового рішення завершується процес захисту суб'єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян та юридичних осіб шляхом їх фактичної реалізації у спосіб та в порядку, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України». Обов'язковість рішень суду є також однією з основних засад судочинства в Україні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Крім того, забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

А тому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що обтяження, яке накладене на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 і зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна зберігає свою силу для ОСОБА_1, нового власника спірного автомобіля ГАЗ 3302, номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3, номер двигуна 40630А63094237, власником якого з 02 жовтня 2014 року до 09 жовтня 2014 року був ОСОБА_2

І доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині щодо порушення строків розгляду справи є обґрунтованими, однак це порушення не може бути підставою для скасування рішення суду, адже воно не призвело до невірного вирішення справи, а згідно ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції «спонукав» представника третьої особи ДВС Теофіпольського РУЮ заявляти клопотання щодо витребування доказів і з цих підстав неодноразово по справі оголошувалися перерви, колегія суддів вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже суд на виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 313 - 315, 317, 319, 324 УПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Теофіпольського районного суду від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. Пєнта

(підпис) ОСОБА_5

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6 Справа № 22ц/792/439/16

Доповідач Корніюк А.П. Категорія № 58