ЄУН №337/2321/15-ц
Провадження №2/337/11/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

при секретарі Стафорової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та просить визнати недійсним договір позики від 20.10.2013р., який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 2000 доларів США, оформлений розпискою від 20.10.2013р. Позов обґрунтовує тим, що з 21.09.2013р. він перебував з ОСОБА_2 в зареєстрованих шлюбних відносинах. Під час перебування в шлюбі, 28.10.2013р. ним за власні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1. Після припинення шлюбних відносин, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1, надавши на підтвердження своїх доводів кілька розписок про отримання в борг грошових коштів для придбання квартири, зокрема, розписку від 20.10.2013р. про отримання від ОСОБА_3 в борг 2000 доларів США.

Позивач оспорюючи факт наявності договірних зобов'язань між відповідачами, посилається на те, що розписка складена без мети передачі грошей у позику, гроші за такою розпискою не передавались, розписка написана в інший період, ніж в ній зазначено, що свідчить про фіктивність правочину.

Також зазначає, що ОСОБА_2 не повідомляла його як свого чоловіка про те, що позичає гроші для придбання квартири, він такої згоди, в тому числі в письмовому вигляді, на отримання в борг ОСОБА_2 грошових коштів не давав, тому договір позики слід визнати недійсним.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просять визнати договір позики, укладений 20.10.2013р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, посилаючись на те, що укладений правочин є фіктивним з моменту вчинення, без наміру створення правових наслідків, спірний договір позики підписаний значно пізніше вказаної в ньому дати. Зазначали, що в дійсності гроші за договором не передавались, розписка у день визначений в ній не складалась, підставою складання такої розписки було бажання ОСОБА_2 довести, що квартира, яка є предметом спору по справі про розділ майна подружжя, придбавалась нею за запозичені кошти. Зазначають, що договір позики був злочинною угодою між відповідачами для отримання у власність його квартири, яку придбавав він за власні гроші.

Також позивач пояснив, що він згоду на укладання договору позики ОСОБА_2 не давав, тому договір позики є недійсним і з цих підстав також. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що дійсно в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 суду були надані розписки про отримання нею в борг грошових коштів для придбання спірної квартири, в тому числі розписка від 20.10.2013р. про отримання від ОСОБА_3 в борг грошових коштів в сумі 2000 доларів США. Договір позики є належним чином оформлений, розписка про отримання грошей підписана позичальником. Гроші за договором позики передавались в день його підписання, тобто 20.10.2013 року. Позивач не довів належними та допустимими доказами недійсність договору позики. Висновок експерта про те, що розписка від 20.10.2013р. має ознаки контактної термічної обробки є сумнівним, поверхневим та не може бути достатнім доказом недійсності правочину.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні, допитана за правилами допиту свідка відповідно до ст. 184 ЦПК України, пояснила, що вона є двоюрідною бабусею відповідачки ОСОБА_2, яка 20.10.2013р. взяла у неї в борг 2000 доларів США, про що написала розписку. Розписку вона зберігала весь час на письмовому столі в кімнаті разом з іншими документами. Один раз оригінал розписки давала ОСОБА_2 на її прохання, яка потім розписку повернула, для чого брала розписку ОСОБА_2, вона не знає. Сама розписку нічим не обробляла. Просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 статті 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, встановлена правова позиція, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦКУ заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно положень ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. При вчиненні фіктивного правочину його учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений (нотаріальне посвідчення, державна реєстрація).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах з 21.09.2013 року по 03.08.2015р.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.10.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №12340, ОСОБА_1 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,5 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м., сплативши продавцю ОСОБА_7 216240 грн., перерахувавши вказану суму на рахунок продавця (а.с.7-9).

Судом також встановлено, що в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_2 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_2 особистою приватною власністю.

Суду відповідачем ОСОБА_3 надана розписка, датована 20.10.2013р., відповідно до якої ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 2000 доларів США для придбання двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.40).

Факт написання розписки відповідачкою ОСОБА_2 сторонами не оспорюються.

Позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що вказаний договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошові кошти в борг не отримувала, розписка складена пізніше дати зазначеній в розписці, а саме під час появи в суді спору про поділ майна подружжя, була написана ОСОБА_2 з метою довести, що спірна квартира придбана, зокрема, за запозичені нею кошти. Крім того, він згоди на отримання грошей ОСОБА_2 в борг не давав.

Згідно висновку комісійної технічної експертизи документів №245/246-15 від 23.10.2015р., складеного експертами Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ, надана на дослідження розписка, видана від імені ОСОБА_2 про прийняття в борг від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 2000 доларів США, датованої 20.10.2013р., виконана кульковою ручкою. У наданій на дослідження експертам розписці, наявні ознаки застосування контактної термічної обробки, яка приводить до штучного прискорення старіння матеріалів всього документу, зокрема, барвників реквізитів документа. В звязку з тим, що під час дослідження були встановлені ознаки штучного старіння відповісти на питання: «Чи відповідає дата «20.10.2013р.», зазначена в розписці, виданої від імені ОСОБА_2 про прийняття в борг від ОСОБА_3 грошової суми у розмірі 2000 доларів США часу її нанесення на розписку?», «яка імовірна дата або період написання вищевказаної розписки?» не надається за можливе.

При цьому згідно описової частини вищевказаного експертного висновку, сукупність визначених ознак: морфологічних ознак реквізитів документу та паперу, зокрема, жовта нерівномірна забарвленість поверхні паперу з фрагментарними зонами та плямами прозорості (білого кольору) особливо в місцях перетину аркушу, наявність локальних плям темно-жовтого кольору розміром не більше 1 мм (термічна деструкція волокон паперу та занесення чужорідної речовини), фарбувальна речовина у штрихах пасти кулькової ручки має слабку щільність та часткове знебарвлення райдужного блиску, пласку поверхню; мікрохімічний аналіз паперу, вказує на застосування примусової контактної термічної обробки до досліджуваного документу з метою штучного старіння.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтримав складений експертний висновок №245/246-15 від 23.10.2015р., дав повну, обґрунтовану та вичерпну відповідь на поставлені запитання сторін. Пояснив, що надана на дослідження розписка має ознаки застосування контактної термічної обробки, тобто відбувався контактний вплив нагрітого обєкту з температурою не менш 80 градусів на папір, на якій міститься текст розписки. Такий вплив призвів до штучного старіння досліджуваного документа. Документи з ознаками штучного зістрарювання залишаються без подальшого дослідження, тобто проведення дослідження з питання «Чи відповідає дата зазначена на розписці, часу її нанесення?» та «яка імовірна дата або період написання розписки?» не представляється можливим.

Вказаний висновок експерта за результатами проведення комісійної технічної експертизи документів складений відповідно до Закону України «Про судову експертизу» кваліфікованими судовими експертами ОСОБА_9, ОСОБА_8 Висновок містить докладний опис проведеного експертом дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань.

Оцінивши висновок експерта за результатами проведення технічної експертизи документу, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи.

Даний експертний висновок стороною відповідачів не був спростований ні шляхом надання пояснень, ні шляхом надання інших протилежних доказів та висновків, що дає підстави суду прийняти вказаний висновок комісійної технічної експертизи документу №245/246-15 від 23.10.2015р належним і допустимим засобом доказування у даній справі, оскільки він містить інформацію щодо предмета доказування, одержаний у порядку, встановленому законом.

В суді відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_2 факту природного забруднення або старіння документу не довели, факт примусового штучного впливу на аркуш паперу розписки на суму 2 000 доларів США не спростовували.

За вказаних обставин, суд вважає встановленим факт примусового штучного впливу на аркуш паперу з текстом розписки про отримання 20.10.2013р. в борг ОСОБА_2 від ОСОБА_3 2 000 доларів США (контактна термічна обробка, штучне старіння), метою якого може бути лише викривлення тих фактів, які дійсно мали місце в минулому.

Ці обставини викликають розумний сумнів в достовірності розписки, як письмового документу, зокрема, в частині часу складання документу.

Письмовий доказ - розписка, достовірність якого сумнівна, не може вважатись належним та достатнім доказом отримання 20.10.2013р. ОСОБА_2 від ОСОБА_3 в борг 2000 доларів США, а відповідно і укладання 20.10.2013р. договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 2000 доларів США.

У абз. 2 п. 12 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо ( ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК України).

Пояснення відповідача ОСОБА_3, допитаної в суді за правилами допиту свідка, щодо укладення договору позики не можуть вважатись допустимим доказом укладення договору позики, тому суд не бере їх до уваги при ухваленні рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів в підтвердження укладання договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу 20.10.2013 року в борг грошових коштів в розмірі 2000 доларів США суду не надано, а тому такий договір не може вважатись укладеним та не може бути визнаний недійсним.

Суд при ухваленні рішення по даній справі не враховує наданий позивачем у копії висновок комісійної технічної експертизи документів №247/248-15 від 18.12.2015р., складений експертами Запорізького відділення Дніпропетровського НДІСЕ за результатами дослідження розписки, виданої від імені ОСОБА_2 про прийняття в борг від ОСОБА_10 грошової суми у розмірі 1000 доларів США, датованої 20.10.2013р., оскільки така експертиза проведена по іншій цивільній справі і не містить інформацію щодо предмета доказування за даною цивільною справою.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про визнання договору позики недійсним також з тих підстав, що договір позики, укладено під час його перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, але без його згоди на укладання такого договору.

Суд при ухваленні рішення враховує, що вимога про визнання правочину недійсним з огляду на відсутність згоди одного з подружжя на його укладення та вимога про визнання правочину недійсним з підставі його фіктивності є взаємовиключними та вказують на їх безпідставність.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і до задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позову, то суд вважає за необхідне покласти на позивача ті витрати, які він поніс самостійно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 205, 215, 216, 218, 234, 638, 640, 1046, 1047 ЦК України, ст. 65 СК України ст.ст. 10, 11, 57, 60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя: М.В.Сидорова

08.02.2016