АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Соколової В.В.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у судовому засіданні справу за апеляційними скаргами представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за довіреністю - Побережець КатериниАртурівни та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року представник ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача солідарно суму боргу за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 102 068,22 доларів США та пеню у розмірі 80 682,86 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав кредит в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 27.11.2027р. згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 12,4% річних. Для забезпечення виконання зобов'язання було укладено договір поруки від 27 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Оскільки відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконують, станом на 27.04.2015р. утворилась заборгованість за договором, яка складається з 87 629,90 дол. США - кредитна заборгованість; 14 438,32 дол. США - заборгованість по процентам, усього в розмірі 102 068,22 дол. США., а також заборгованість по сплаті пені: 22 045,26 грн. - пеня за прострочення сплати по кредиту; 58 637,60 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, усього в розмірі 80 682,86 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів.

Справа № 761/15304/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1730/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулов А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року позов було задоволено.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача суму боргу за кредитним договором від 27 листопада 2007 року у розмірі 102 068,22 доларів США, що за курсом НБУ становить 2 309 131,29 грн., пеню у розмірі 22 045,26 та 58 637,60 грн., а всього у розмірі 2 389 814,15 грн.

Також стягнуто в рівних долях з відповідачів на користь позивача суму судового збору у розмірі по 1827 грн. з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просив його змінити в частині визначення стягнення заборгованості в доларах США із зазначенням еквіваленту в гривні за курсом НБУ станом на 27.08.2015 року та зазначити суму стягнення у відповідності до заявлених у позовній заяві вимог.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилався на те, що суд першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги, не правильно вказав у резолютивні частині рішення стягнення заборгованості у доларах США із зазначення еквіваленту в гривні за курсом НБУ станом на 27.08.2015 року, оскільки позивач просив стягнути з відповідача суму боргу в валюті договору - доларах США, без зазначення гривневого еквіваленту. На думку апелянта, оскільки у банка, на момент надання кредиту, була ліцензія на здійснення валютних операцій, кредит надавався в доларах США та позивач просив стягнути заборгованість саме в доларах США, то відповідно до ч.2 ст.192, ч.3 ст.533 ЦК України, положень Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», позовні вимоги про стягнення заборгованості у валюті договору є правомірними.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апеляційну скаргу також подала ОСОБА_2, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилалася на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, а саме суд не з'ясував належності підпису ОСОБА_2 на договорі поруки №160959 від 27.11.2007р., оскільки як наголошує апелянт, вона не підписувала вказаного договору.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, оскільки не повідомляв її про розгляд справи, за вказаною у позовній заяві адресою вона не проживає тривалий час.

У судовому засіданні представник ПАТ «УкрСиббанк» підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги позивача.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутністю осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 27 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США, за користування кредитними коштами з 27.11.2007р. по 27.11.2027р. встановлюється відсоткова ставка у розмірі 12,40% річних ( п.п. 1.1.-1.3. Договору від 27.11.2007р.) (а.с.7-1.3).

Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору-1, позичальник зобов'язаний погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтет них платежів, розмір яких встановлений із п. 1.2.2. на рахунок вказаний в пункті 1.2.2. даного Договору.

Згідно п.4.6 вказаного договору позичальник зобов'язується достроково повернути суму кредиту та сплатити нараховані відсотки, у випадках, встановлений п.п.2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2. 10.14 вказаного договору.

Згідно п. 5.5. Кредитного договору,у випадку не сплати Позичальником чергового ануїгетного платежу в установлений в установлений цим Договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов Договору та/або у випадку порушення Позичальником та/або Заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку встановленому розділом 12 цього Договору.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитними договорами забезпечується договорами поруки №160959 від 27 листопада 2007 року укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (а.с.24-25).

Відповідно п.1.3 вказаного договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів,комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору.

Пунктом 1.4 цього ж договору зазначено, що відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.

Згідно з п. 8.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредитом, та/або комісій, Позичальник сплачує Банку додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

18 вересня 2014 року, на адресу позичальника та поручителя були направлені вимоги про дострокове повернення кредиту у зв'язку з порушення його зобов'язань, які були залишена поза увагою (а.с.53-56).

Відповідно розрахунку заборгованості за кредитним договорам, станом на 27.04.2015р. утворилась заборгованість за договором № 0 від 27 листопада 2007 року, яка складається з:

87 629,90 дол. США - кредитна заборгованість; 14 438,32 дол. США - заборгованість по процентам, усього в розмірі 102 068,22 дол. США., а також заборгованість по сплаті пені: 22 045,26 грн. - неня за прострочення сплати по кредиту; 58 637,60 грн. - пеня за прострочення сплати процентів, усього в розмірі 80 682,86 грн.

У зв'язку із тим, що відповідачі не виконують вимоги про повернення заборгованості, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що оскільки відповідачі не виконують свої зобов'язання належним чином, то позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона не підписувала договір поруки №160959 від 27 листопада 2007 року, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, зобов'язань за кредитними договорами забезпечується договорами поруки №160959 від 27 листопада 2007 року укладеними між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (а.с.24-25)

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Жодних даний про те, що вказаний договір поруки визнаний судом не дійсним або в провадженні якогось суду є справа про визнання його недійсним, матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із позовом, відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на пред'явлення зустрічного позову, про визнання недійсними договору поруки.

Крім того, згідно ч.1 ст.143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів, керуючись вимогами ч.4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснювала апелянту її право на звернення до суду про призначення експертизи, для з'ясування обставин по справі і встановлення істини.

Проте, апелянтом данні роз'яснення не були прийняти до уваги, клопотання про призначення експертизи заявлено не було жодною із сторін, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки належних доказів на їх підтвердження ОСОБА_2 суду не представлено, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про грубе порушення норм процесуального права судом першої інстанції, виходячи з наступного.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у м. Києві ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.67), яка була вказана і в позовній заяві.

Інших даних щодо місця проживання відповідача матеріали справи не містять.

Суд першої повідомляв відповідачів за вказаною адресою, що підтверджується повісткою про виклик до суду та зворотнім повідомленням (а.с. 71-72), а тому вказані доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає безпідставними.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Разом з тим, посилаючись на Постанову пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 та положення ч.1 ст.192 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що суму заборгованості потрібно стягнути з відповідача у гривні, в еквіваленті за курсом НБУ станом на 27.08.2015 року.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Така правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-145цс14, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

У справ, що переглядається, позивачем правомірно було надано кредит відповідачу у іноземній валюті, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію та дозвіл Національного Банку України на здійснення валютних операцій (а.с.43-46), позивач просив суд першої інстанції стягнути кошти в іноземній валюті, проте, задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд у резолютивні частині рішення вказав стягнути з відповідача суму заборгованості із переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим НБУ.

Такий висновок суду першої інстанції є необґрунтованим і не узгоджується із викладеними вище нормами матеріального права, а тому апеляційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, в частині визначення стягнення заборгованості в доларах США із зазначенням еквіваленту в гривні за курсом НБУ станом на 27.08.2015 року.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, ч. 1 п.3 ст. 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за довіреністю - Побережець Катерини Артурівни - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 - змінити, виключивши суму заборгованості вказану в еквіваленті у гривні.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 009,70 грн. з кожної.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді