Справа № 161/9020/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/257/16 Категорія: 39 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року місто ОСОБА_1

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів Антонюк К.І., Овсієнка А.А.

з участю:

секретаря Кирилюка О.О.

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 18 грудня 2015 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

На вищевказане рішення суду першої інстанції позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обємі.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач та її представник, кожен окремо, апеляційну скаргу із наведених у ній мотивів підтримали, тоді як відповідач та її представник, кожен окремо, просили її відхилити, з огляду на безпідставність наведених у ній доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних мотивів.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Статтями 1233-1234 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно з ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_6Р та онукою ОСОБА_7, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

29 березня 2010 року ОСОБА_1 склала заповіт, яким належну їй частину квартири АДРЕСА_2 заповіла своїй дочці ОСОБА_4. Даний заповіт посвідчений державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори ОСОБА_8 (а.с. 30).

Відповідно до свідоцтв про смерть, ОСОБА_6 помер 29 липня 2014 року, а ОСОБА_1 померла 04 листопада 2014 року (а.с. 6-7).

Згідно із ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Відповідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення відповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За загальними правилами, встановленими ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Підставами визнання заповіту недійсним позивач вказувала, що воля спадкодавця на час складання заповіту не була вільною та те, що ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Крім того, згідно зі ст. 16 ЦПК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на спадкування предявлення позову про визнання заповіту недійсним, позивач в силу вимог ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З відповіді на запит від 27 жовтня 2015 року за № 5470/2-23.15 вбачається, що гр. ОСОБА_7 двічі оглядалась лікарем-психіатром за місцем проживання: 21 жовтня 2011 року з дігнозом Галюцинаторно-маячний синдром» та 19 серпня 2014 року з діагнозом «Виражений когнітивний розлад» (а.с. 58).

Проте, такі огляди не носили систематичний характер, і проводились лише в 2011 та 2014 роках, а тому, на думку колегії суддів, не можуть у повній мірі охарактеризувати психічний стан спадкодавця на момент складання заповіту, і після таких оглядів психіатри не порушували питання про поміщення ОСОБА_7 до психіатричного закладу на лікування.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що ОСОБА_1 за життя перебувала на обліку у психіатричному чи наркологічному закладі. Не здобуто таких доказів і судом.

В ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій позивач та її представник клопотали перед судом про призначення посмертної судово-психіатричної допомоги для визначення психіатричного стану ОСОБА_1, в задоволенні якого було відмовлено, так як спадкодавець за життя не перебувала на обліку в психіатричній лікарні та не проходила там лікування, медична картка щодо неї не заводилась. На підставі двох викликів лікаря психіатра, на думку колегії суддів, експерт не дасть ствердного висновку про психічний стан ОСОБА_1, на момент складання заповіту, тоді як призначення експертизи призведе лише до затягування розгляду справи.

Позивачем у порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних доказів на підтвердження її доводів про те, що спірний заповіт вчинено ОСОБА_7 у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, що відповідно до положень ст.ст. 225, 1257 ЦК України не дає підстав для визнання його недійсним.

Факт наявності у спадкодавця психічних розладів не може підтверджуватися лише двома оглядами лікаря-психіатра за місцем проживання спадкодавця у період не наближений до складання заповіту, тоді як будь-яких інших доказів в підтвердження того, що ОСОБА_7 страждала на психічні захворювання, які б позбавляли її можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними під час складання спірного заповіту позивачем надано не було, а також не підтверджено її факту перебування на обліку у лікаря психіатра.

Повно та всебічно дослідивши факти, які обґрунтовують вимоги та заперечення сторін щодо недійсності заповіту, оцінивши у відповідності до вимог процесуального закону здобуті докази, виходячи із правильного розуміння наведених положень ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за обставин, коли повну неспроможність заповідача у момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій і керувати ними не встановлено, а іншими обставинами, які впливали б на волю спадкодавця, позов не обґрунтовувався, підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним немає.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки він узгоджується із матеріалами справи, і доводів, які б свідчили про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга позивача не містить.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді