АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1729/16 Справа № 189/1582/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Пустовар О. С. Доповідач - Кочкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді Кочкової Н.О.,

суддів - Григорченка Е.І, Каратаєвої Л.О.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 03 березня 2013 року дала в борг ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 2000 євро та 6400 грн. під розписку, а відповідачка зобов'язалась їх повернути до вересня 2013 року. По закінченню терміну ОСОБА_4 борг не повернула, лише один раз перерахувала на картковий рахунок 15000 грн. у грудні 2013 року. По закінченню строку договору позики вона (позивачка) неодноразово зверталася до відповідачки, однак остання відмовлялась з різних причин повертати кошти, а останнім часом взагалі уникає спілкування. Тому позивачка просила стягнути з відповідачки 49 560 грн., що еквівалентно 2000 євро, а також 6400 грн. (за мінусом сплачених 15000 грн.) загальна сума боргу становить 40960 грн. (а.с.2-3).

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі (а.с.42-43).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.48-50).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції виходив з того, що оригінал розписки не може бути достатнім доказом існування між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики та доказом отримання відповідачем коштів по розписці.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Установлено, що ОСОБА_4 взяла у ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 2000 євро, а також грошові кошти в розмірі 6400 грн., які згідно розписки від 03.03.2013 року зобов'язалась повернути до вересня 2013 року. Відповідачка та її представник у судовому засіданні підтвердили факт отримання грошових коштів, а посилались на те, що кошти були повернуті.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи у межах заявлених позовних вимог, а згідно із ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Виходячи із того, що відповідачка у ході розгляду справи написання розписки не оспорювала, а письмових доказів, як це передбачено ч.2 ст. 218 ЦК України та ч.2 ст. 59 ЦПК України на спростування вказаної розписки чи повернення коштів суду не надала, рішення суду підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України: не застосовано закон, який підлягав застосуванню), з ухваленням нового рішення про задоволення позову. З відповідачки на користь позивачки слід стягнути 40 960 грн., виходячи із того, що курс НБУ станом на 28 квітня 2015 року складає 2478 грн.х2000 Євро = 49560 грн. + 6400 грн. - 15000 грн. При цьому посилання відповідачки на те, що кошти передавались у 2003 році, а не у 2013 році, - не являються підставою для відмови у позові, оскільки станом на 3 березня 2013 року вона визнавала наявність заборгованості.

Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачки на користь позивачки слід стягнути 450грн. + 450грн.57коп. = 900грн 57коп. (а.с.1, 47)

Керуючись ст.307, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики у розмірі 40 960 грн., та 900грн 57коп. на повернення судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді:

Судді: