АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Виниченко Л.М.
№22-ц/796/1965/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Оніщука М.І.,

- Чобіток А.О.

за участю секретаря - Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року в справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося в Дніпровський районний суд міста Києва із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 28 серпня 2014 року в справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в розмірі 56 006,67 грн, витрат, пов'язаних з вирішенням спору третейським судом, у сумі 960,07 грн, а також 609 грн судового збору.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.

Не погоджуючись з ухвалою, ПАТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та задовольнити заяву про видачу виконавчого листа.

Зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», Закон України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 389-5, 360-7 ЦПК України.

Вказує, що суд не надав оцінки доводам банку про те, що предмет справи щодо захисту прав споживачів визначається на підставі ст. 16 ЦК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року №5.

У даній третейській справі позивачем є банк, який пред'явив позов про захист прав банку, а відповідач ніяких вимог до банку про захист його прав споживача не заявляв та відповідно третейський суд не розглядав спір щодо захисту прав споживачів.

Окрім того, позичальник не звертався до суду з позовом про визнання недійсним третейського застереження та не скасовував рішення третейського суду.

Тому в суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що третейським судом розглянутий спір про захист прав споживачів, який виключений з підвідомчості третейського суду.

Також суд не надав оцінку, що справа ВСУ №6-856цс15, на яку він посилався, є справою з іншим предметом (правовідносинами). У даній справі Верховний Суд України не розглядав доводів про визначення предмету спору щодо захисту прав споживачів на підставі ст. 16 ЦК України та інших.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення ПАТ «Універсал банк» 28.12.2015 року, ОСОБА_2 29.12.2015 року.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 07 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір №CL236087 (а.с. 5-13).

У подальшому між сторонами укладено Угоду про припинення зобов'язань за Договором №CL23608 від 07.03.2008 року (прощення боргу з відстрочкою сплати платежів за графіком) (а.с. 14-16).

За пунктом 4 Угоди про припинення зобов'язань за Договором №CL23608 від 07.03.2008 року всі вимоги, які виникають при виконанні Основного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. При цьому, сторони Основного договору підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту. Умови Основного договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Мета і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Основного договору (а.с. 16).

Відмовляючи у задоволенні заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, суд першої інстанції виходив з того, що справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не була йому підвідомча відповідно до закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 389-10 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Такий правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 20 травня 2015 року в справі №6-64цс15, від 02 вересня 2015 року в справі №6-856цс15, від 11 листопада 2015 року в справі №6-187цс15.

Також у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року в справі №6-187цс15 зазначено, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. ЦейЗакон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є споживачем банківських послуг, спір виник щодо заборгованості за кредитом, а тому третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді