"26" січня 2016 р. Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді - Сенаторова В . М .,
при секретарі - Явнюк К. Р .,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 із вимогою про стягнення суми основного боргу у розмірі 13838500,00 грн., трьох процентів річних у розмірі - 725668,00 грн., інфляційних нарахувань 10032912, 50 грн., а всього загальну суму у розмірі - 24597080,50 грн., обґрунтувавши свій позов тим, що 19.02.2013 року між позивачем те відповідачем було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику у розмірі 650000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 31 грудня 2013 року. Позивач свої зобов'язання виконав, а відповідач - ні. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, які були йому надані, проте відповідач належним чином не реагував на звернення, постійно вигадував різноманітні причини, щоб не повертати борг аба ж взагалі не виходив на зв'язок. Враховуючи вказане, позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явися, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Його представник ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пред'явив оригінал розписки від 19.02.2013 року.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив.
Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.
Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.
Так, в судовому засіданні встановлено, що 19 лютого 2013 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до умов яких відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 650000 доларів США, які зобов'язався повернути до 31.12.2013 року. /а.с.6/
Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача за договором позики, суд погоджується з ними частково, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
З огляду на наведене договір визнається судом борговим документом, що підтверджує укладання договору позики і засвідчує факт отримання грошей позичальником.
За правилами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
ОСОБА_2 не використав наданого законом права та не звертався до суду із позовом про оспорювання договору позики, оскільки доказів цього суду надано не було.
Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У спірному правочині між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 винятки з цього правила не встановлювались.
Аналізуючи вищезазначені норми закону, суд приходить до висновку, що 19.02.2013 року між сторонами дійсно був укладений договір позики, на підтвердження якого ОСОБА_2 склав розписку, де визначив суму коштів, яку позичив у ОСОБА_1
З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у ОСОБА_2 виникли зобов'язання по поверненню позики, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми позики у розмірі 650000 доларів США, що є еквівалентними 138383500 грн.( із розрахунку 1 долар США = 21.295635 грн.) є обґрунтованими.
Щодо вимог ОСОБА_1 відносно нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування позикою та трьох процентів річних, то суд зазначає наступне.
Дійсно, наслідки порушення договору позики врегульовані у статті 1050 ЦК України, приписами частини першої якої встановлено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки відповідач прострочив повернення суми позики, то таким чином, відповідно до приписів статті 625 ЦК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми за період із січня 2014 року по серпень 2015 року, яка у загальному розмірі становить 691545,86 грн. /13838500 х3%:100х608:365/, а не 725668 грн., як вказує у своїх розрахунках позивач.
Враховуючи вищевказане вимога щодо стягнення трьох процентів річних від простроченої суми - підлягають частковому задоволенню.
Щодо відшкодування інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.
Як передбачено нормами закону «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.91 №1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача суми інфляційних нарахувань по договору позики ( в якому позика визначена в доларах США) є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.
Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з пунктами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.
Тому суд, керуючись ч. 2 ст. 533 ЦПК України перераховує загальну суму боргу 650000 доларів США у гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ на момент звернення із позовом до суду, а саме 138383500 грн.( із розрахунку 1 долар США = 21.295635 грн.), оскільки позбавлений права вийти за межі позовних вимог та стягнути суму основного боргу за офіційним курсом НБУ на день винесення судом рішення у розмірі 16133000 грн. ( із розрахунку 1 долар США = 24.829819 грн.).
Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно стягнення суми позики є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, вимоги щодо стягнення трьох процентів річних визнаються судом частково, натомість позовні вимоги стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань - задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 209, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 204, 525, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії МН № 633752, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, ІПН 633752) на користь ОСОБА_1 (мешкає за адресою: АДРЕСА_2) суму основного боргу у розмірі 13838500 (тринадцять міліонів вісімсот тридцять вісім тисяч п'ятсот) гривень 00 копійок, три проценти річних у розмірі 691545 ( шістсот дев'яносто одну тисячу п'ятсот сорок пять ) гривень 86 копійок, а всього загальну суму боргу у розмірі 14530045 (чотирнадцять міліонів п'ятсот тридцять тисяч сорок п'ять) гривень 86 копійок.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії МН № 633752, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, ІПН 633752) на користь держави судовий збір у розмірі 3593 (три тисячі п'ятсот дев'яносто три) гривні 10 копійок.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Апеляційний суд Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -