О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"01" лютого 2016 р.м. Чернігів
судді апеляційного суду Чернігівської області Позігуна М.І. стосовно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 01 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю „Лізингова компанія „Еталон про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ТОВ „Лізингова компанія „Еталон про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу № 002650 від 16 липня 2015 року, укладеного між ним та ТОВ „Лізингова компанія „Еталон, предметом якого є зобовязання лізингодавця придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу - автомобіль марки ЗАЗ Lanos хетчбек 1.5 Lux, та зобовязання позивача прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі згідно з умовами Договору; стягнення грошових коштів у сумі 14 800 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 1 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив із відсутності в матеріалах справи належних і допустимих доказів, що умови укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки договір було укладено внаслідок волевиявлення сторін, у письмовій формі відповідно до положень ст.6 Закону України „Про фінансовий лізинг, а параграфом 6 глави 58 ЦК України, якими регулюються правовідносини, що виникають із договору лізингу, не передбачено обовязковості нотаріального посвідчення такого договору.

Скасовуючи рішення районного суду, апеляційний суд виходив із того, що умови укладеного між сторонами договору фінансового лізингу від 16 липня 2015 року дають підстави для висновку, що положення пунктів 5.4, 8.3, 8.8, 8.12, 12.1, 12.2, 12.3, 12.7, 12.10, 12.11, 12.12 Договору містять несправедливі умови, оскільки договором передбачена відповідальність лише лізингоотримувача; лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів за відсутності формули їх перерахунку. За висновком апеляційного суду, навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу, лізингодавець має право не повертати дані кошти, що фактично є компенсацією за невиконання умов п.8.13. договору. Крім того, за висновком апеляційного суду, оскільки договір лізингу є змішаним договором, який містить елементи договору оренди транспортного засобу за участі фізичної особи, то з врахуванням положень ст. 628, ст. 799 ЦК України такий договір підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, а відповідно недотримання зазначеної умови при укладенні договору є підставою для його нікчемності.

В обґрунтування підстав для такого висновку суд послався на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у справі №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року.

Проте апеляційним судом не враховано, що хоча висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої ст. 355 цього Кодексу, є обовязковим і має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, але суд має право відступити від викладеної правової позиції з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Так, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року:

„Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття „несправедливі умови договору закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України „Про захист прав споживачів можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону „Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Проте апеляційним судом в рішенні не зазначено, в чому полягало порушення умовами договору принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); якої шкоди завдавалося споживачу умовами договору на час укладення договору та якої шкоди могло бути завдано йому за умови виконання сторонами договірних правовідносин його умов. Висновок суду про те, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін спростовуються, зокрема пунктами 16.10, 12.1, 12.12 Договору, згідно яких взаємовідносини сторін, що не врегульовані даним Договором, регламентуються законодавством України; у випадку не надання лізингодавцем предмета лізингу у терміни, визначені договором, лізингоодержувач має право відмовитися від даного договору в односторонньому порядку; у випадку розірвання Договору Лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання в розмірі 20 відсотків від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку також не повертається комісія за організацію даного договору, чим спростовується висновок суду, що лізингодавець має право неповернення лізингових платежів, навіть у випадку їх сплати в розмірі 50 відсотків. Пунктом п. 8.13 договору передбачено, що у разі зміни розмірів лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду, чим спростовується висновок апеляційного суду про право лізингодавця на зміну лізингових платежів в односторонньому порядку.

З урахуванням викладеного, апеляційним судом не спростовано висновки районного суду про відсутність правових підстав для визнання договору недійсним відповідно до положень Закону України „Про захист прав споживачів у звязку з несправедливістю його умов.

Апеляційним судом не спростовано і висновок суду про те, що чинним законодавством не передбачено обовязкової вимоги нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору.

В обґрунтування підстав, що договір підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, суд послався на положення статей 806, 628, 799 ЦК України.

Проте, судом не враховано, що, виходячи з характеру спірних правовідносин, вони безпосередньо врегульовані спеціальним законом України „Про фінансовий лізинг, яким керувався суд при винесенні рішення, та вірно зазначив, що в силу ст. 6 Закону договір фінансового лізингу має бути укладений у письмовій формі і не є обовязковим його нотаріальне посвідчення, виходячи з аналізу параграфа 6 глави 58 ЦК України.

Згідно ст. 1 та 2 Закону України „Про фінансовий лізинг фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Положення Закону застосовуються до відносин, які випливають із договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобовязується придбати у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Оскільки фінансовий лізинг в силу п.5 ч.1 ст.4 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг є самостійною фінансовою послугою, то на спірні правовідносини не можуть поширюватися положення щодо надання такої фінансової послуги, як придбання товарів у групі, надання якої передбачено пунктом 11 1 Закону.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, законодавцем встановлено переважну дію спеціальної норми права при укладенні договору як фінансового лізингу, так і договорів лізингу, перебачених ст. 806 ЦК України, якою безпосередньо і врегульовано правові підстави та вимоги при укладенні договору фінансового лізингу. Проте оскільки такий договір містить елементи договорів найму, купівлі-продажу, поставки, то законодавець визначив, що правовідносини в сфері лізингу регулюються також з врахуванням загальних положень про оренду майна, купівлю-продаж, поставку, а не з врахуванням інших спеціальних норм, якими врегульовано питання укладення інших видів договорів одного типу договору (глава 58 Розділу III книги пятої ЦК України).

Так, договір лізингу і договір найму транспортного засобу з фізичною особою є різними видами одного типу договору - договору найму, а тому до договору найму транспортного засобу не можуть бути застосовані положення про лізинг, як і до договору лізингу не можуть бути застосовані положення про договір найму транспортного засобу, хоча до кожного із зазначених договорів підлягають застосуванню загальні положення про найм, параграф 1 глави 58 ЦК України.

З врахуванням викладеного, до правовідносин фінансового лізингу не можуть бути застосовані положення ч.2 ст.628 ЦК України, які підлягають застосуванню при укладенні сторонами договорів, укладення яких не передбачено окремою нормою матеріального права, а сторони формують зміст договору з врахуванням елементів різних договорів, укладення яких передбачено різними нормами права.

Так, апеляційним судом не враховано, що положеннями ч. 1 ст. 203, 208, 209 ЦК України встановлено вимоги щодо змісту правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; визначено перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, а також умови обовязкового нотаріального посвідчення правочину, вчиненого у письмовій формі - лише у випадках, встановлених законом, або за наявності домовленості сторін.

В силу ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Підрозділом 1 Розділу III книги пятої ЦК України передбачено окремі типи договорів, які можуть бути укладені сторонами, та їх види, вимоги щодо їх змісту, істотних умов, форми їх укладення.

Проте, виходячи з положень п.3 ч.1 ст.3, статей 6 та 627 ЦК України, сторонам гарантовано свободу договору, право на укладення договору, який хоча і не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства, право врегулювати у договорі, що передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Так, згідно ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти змішаний договір, в якому містяться елементи різних договорів. До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Виходячи з системного аналізу зазначених норм матеріального права, змішаним договором в розумінні ч. 2 ст. 628 ЦК України є договір, який виникає на стадії саме реалізації норм цивільного права субєктами цивільних правовідносин при укладенні конкретних договорів, внаслідок взаємної волі учасників правочину шляхом конструювання нового договору, укладення якого безпосередньо не врегульовано нормою матеріального права, з використанням елементів нормативно встановлених договорів.

Таким чином, під поняття змішаного договору в розумінні ч. 2 ст. 628 ЦК України підпадає договір, форма, зміст та суттєві умови якого не є юридично встановленими, а визначаються сторонами договору на власний розсуд з використанням елементів різних договорів. У випадку наступного закріплення на законодавчому рівні можливості укладення саме такого типу чи виду договору такий договір вже не буде носити характеру змішаного договору в розумінні ч. 2 ст. 628 ЦК України, хоча такий договір і містить в собі елементи різних договорів, оскільки вимоги до його форми, змісту, суттєвих умов врегульовані спеціальним законом саме щодо такого типу і виду договору.

Отже, враховуючи, що відносини, повязані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обовязкової нотаріальної форми, не підлягають врахуванню інші спеціальні положення за різновидами договорів одного типу договору, зокрема договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

З врахуванням викладеного, застосування апеляційним судом при вирішенні спору до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 628 ЦК України щодо необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу є безпідставним.

За викладених обставин, оскільки районним судом рішення було ухвалено в межах заявлених вимог і підстав позову з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то в апеляційного суду були відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення.

СуддяОСОБА_2