Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/425/16Головуючий у 1-й інстанції Дараган Л.В.
Пр. № 22-ц/778/2775/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних втрат в розмірі 93748,20 грн. та суму процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 13937,58 грн., а також понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1076,85 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2008 року з відповідача на користь позивача було стягнуто безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600,00 грн. Однак, до теперішнього часу рішення суду не виконано, грошові кошти позивачу не повернуті. Позивач зазначає, що, в зв'язку з тривалим простроченням повернення грошових коштів та невиконанням рішення суду, відповідач повинна сплатити йому інфляційні втрати і три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року (а.с. 78-84) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму інфляційних втрат в розмірі 47410,79 грн., суму трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 5180,05 грн. та понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 525,91 грн., а всього 53116,75 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодився, в апеляційному порядку останнє не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 89-91) просила рішення суду першої інстанції скасувати (фактично в частині задоволення позовних вимог позивача) та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Позивач ОСОБА_3 подав апеляційному суду поштою через свого представника письмові заперечення на вищезазначену апеляційну відповідача (а.с. 102-106).

У судове засідання 21 липня 2016 року належним чином повідомлений апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с.100) позивач ОСОБА_3 не зявився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причину неявки у дане судове засідання позивача ОСОБА_3 та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника за довіреністю (а.с.25) ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_2 та представника останньої за договором адвоката (а.с.107-108) ОСОБА_5

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 526, 599, 610, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57, 59, 60, 61, 88, 107, 208, 212 215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності позовних вимог позивача в частині із задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253 255 ЦК України. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В силу вимог ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичайного ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В силу вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно із рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2008 року (а.с. 3) позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих грошей задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3 % річних за весь час безпідставного утримання грошових коштів в розмірі 5995,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 670,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи в розмірі 30,00 грн., а всього 700,00 грн.

Зазначене судове рішення набрало законної сили 18 грудня 2008 року.

Тобто, вбачається, що на підставі рішення суду у відповідача виникло зобов'язання щодо сплати на користь позивача грошових коштів в розмірі 60600,00 грн.

Отже, належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення грошової суми в розмірі та у валюті, які визначені в судовому рішенні.

В подальшому, в рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням будь-яких платежів позивач від відповідача не отримував.

Тому, в порушення зобов'язання, покладеного судовим рішенням, відповідач не виконала належним чином зобов'язання з погашення суми заборгованості, безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600,00 грн. позивачу не сплатила, що згідно вимог ст. 610 ЦК України є порушенням зобов'язань.

Таким чином, вбачається, що відповідач в односторонньому порядку відмовилася від виконання зобов'язання.

На виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 жовтня 2008 року, 23 червня 2011 року позивачем були отримані виконавчі листи (а.с.10), які в подальшому були ним пред'явлені до виконання в порядку, визначеному для виконання судових рішень (а.с.11-13).

Однак, як правильно було встановлено судом першої інстанції, до часу ухвалення судом першої інстанції оскаржуємого рішення у цій справі відповідач суму заборгованості позивачу не сплатила, в примусовому порядку визначена судовим рішенням грошова сума з відповідача на користь позивача не стягнута (інформація ВДВС а.с.10).

Таким чином, в зв'язку з тим, що відповідач покладені на неї судовим рішенням зобов'язання виконує неналежним чином, а також враховуючи, що виконання в примусовому порядку рішення суду, яким була стягнута грошова сума, не припиняє правовідносин сторін щодо повернення грошових коштів, що за своєю правовою природою є грошовим зобов'язанням, і не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, тому, відповідно до вимог чинного цивільного законодавства, суд першої інстанції правильно вважав можливим стягнути з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем.

З приводу тієї обставини, що стягнення грошових коштів за судовим рішенням є грошовим зобов'язанням, за прострочення виконання якого ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачена цивільно-правова відповідальність, то суд першої інстанції правильно вважав за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, за змістом ст.ст. 524, 533535, 625 ЦК України вбачається, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Положення ч. 3 ст. 510 ЦК України визначають, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Таким чином, правовідношення, в якому з однієї сторони судовим рішенням стягнуті на користь іншої сторони грошові кошти, а інша сторона має право вимагати відповідної сплати цієї суми грошових коштів, тобто, в якому передбачено сплату грошей, є грошовим зобов'язанням.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належить і стягнення грошових коштів на підставі судового рішення, що являє собою цивільно-правове зобов'язання, а також має ще й грошовий характер, оскільки рішенням суду визначена грошова сума належні до стягнення безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 60600,00 грн.

Крім того, ст. 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Тому, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі судового рішення є грошовим зобов'язанням і на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного суду України, викладених у постанові від 25 червня 2014 року № 6-25цс14, відповідно до якої за змістом ст.ст. 524, 533 535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 зазначеного Кодексу, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках ця норма застосуванню не підлягає.

Посилання представника відповідача на те, що суд має застосувати відповідну правову позицію Верховного Суду України, згідно якої, якщо рішенням суду вже був встановлений розмір шкоди, що має преюдиційне значення, тому суд при вирішенні цієї справи не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги, оскільки такі посилання представника відповідача є безпідставними та необґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно вважав, що зазначений представником відповідача висновок щодо застосування норм права, викладений у наданій ним постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 року (а.с.72-75), не міг бути застосований судом під час розгляду дійсного цивільного спору, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами в дійсній цивільній справі, виникли на підставі судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих грошових коштів, а тому вони не є подібними правовідносинам, які були встановлені судом в наданій представником відповідача постанові Верховного Суду України і виникли на підставі стягнення суми матеріальної шкоди, заподіяної скоєним злочином, а є різними за своєю правовою природою правовідносинами.

При цьому, як було правильно встановлено судом першої інстанції, позивач протягом всього часу після ухвалення судом рішення був обізнаний про порушення своїх прав та інтересів внаслідок несплати відповідачем стягнутих рішенням суду коштів, в зв'язку із чим ним були отримані та пред'явлені до примусового виконання відповідні виконавчі листи, після чого жодних грошових коштів на користь позивач в примусовому порядку стягнуто не було, однак позивач не звернувся до суду з вимогою про захист своїх порушених прав у встановлений законом строк. Зазначені обставини не заперечувались й представником позивача у суді першої інстанції.

Тому, з урахуванням того, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права, суд першої інстанції правильно вважав, що саме з такої дати повинен починати спливати строк звернення до суду з відповідним позовом про стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, враховуючи, що відповідач у суді першої інстанції заявила про необхідність застосування строків позовної давності у цій справі, то суд першої інстанції правильно вбачав, що строк позовної давності щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2008 року по 25 січня 2013 року включно сплинув, а позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав щодо стягнення індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за цей період.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість задоволення позову позивача у цій справі в цій частині щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 01 квітня 2008 року по 25 січня 2013 року в зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Отже, сума індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов'язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 26 січня 2013 року по 01 грудня 2015 року, складає: від суми в розмірі 60600,00 грн. за період з 26 січня 2013 року по 01 грудня 2015 року = 99,90 % х 100,00 % х 100,00 % х 100,10 % х 100,00 % х 99,90 % х 99,30 % х 100,00 % х 100,40 % х 100,20 % х 100,50 % х 100,20 % х 100,60 % х 102,20 % х 103,30 % х 103,80 % х 101,00 % х 100,40 % х 100,80 % х 102,90 % х 102,40 % х 101,90 % х 103,00 % х 103,10 % х 105,30 % х 110,80 % х 114,00 % х 102,20 % х 100,40 % х 99,00 % х 99,20 % х 102,30 % х 98,70 % х 102,00 % = 178,236 % х 60600,00 грн. = 108010,79 грн. 60600,00 грн. = 47410,79 грн.

Крім того, 3 % річних від простроченої суми за час прострочення виконання грошового зобов'язання без урахування періоду, строк позовної давності щодо стягнення за який сплинув, тобто за період з 26 січня 2013 року по 01 грудня 2015 року, складає: 60600,00 грн. х 3,00 % / 100 % / 365 днів х 1040 днів прострочення = 5180,05 грн.

При цьому, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги посилання відповідача на те, що вона нічого не повинна платити позивачу, так як не згодна із рішенням суду, оскільки такі посилання відповідача є безпідставними, жодних доказів на підтвердження цього останньою суду не надано. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Крім того, зазначені обставини не звільняють відповідача від обов'язку виконувати судове рішення, що набрало законної сили і є обов'язковим для виконання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають вказані вище суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, оскільки відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання перед позивачем.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції правильно задовольнив позов позивача у цій справі частково: в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат в розмірі 47410,79 грн. та суми трьох процентів річних від простроченої суми за час прострочення в розмірі 5180,05 грн., а в іншій частині позову позивача відмовив.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею в її запереченнях на позов позивача у цій справі та її представником у судовому засіданні, яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Положення ст. 625 ЦПК України розповсюджуються на правовідносини, що виникли між сторонами.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права у цій справі та правову позицію ВСУ, яка є обовязковою для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Правова позиція ВСУ, викладена у постанові ВСУ від 13.01.2016 року (а.с.72-75), на яку посилались відповідач та представник останньої у цій справі в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача у цій справі, стосується зобовязань, які виникають із деліктних відносин, і не стосується виниклих відносин між сторонами у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень на позов позивача у цій справі в частині його задоволення судом першої інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Правильність розрахунку та розміру суми інфляційних втрат та 3 відсотків річних в межах строку позовної давності, стягнутих за оскаржуємим рішенням суду першої інстанції у цій справі з відповідача на користь позивача відповідачем та представником останньої у цій справі не оспорювався.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції також з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішено оскаржуємим рішенням питання про розподіл судових витрат, понесених сторонами у цій справі, що повязані із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (а.с.88), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_6ОСОБА_7