Справа № 640/3659/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на одну малолітню дитину,-

ВСТАНОВИВ:

26.02.2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 17 000 грн. щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування зазначених вимог посилається на наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила доньку ОСОБА_3 Батько дитини є відповідач, який 12.11.2008 року належним чином визнав своє батьківство. Дитина перебуває на повному утриманні та на вихованні у позивача. Позивач з відповідачем неодноразово обговорювали питання про його участь в матеріальному утриманні дитини, внаслідок чого відповідач надавав допомогу дитині в розмірі 300 франків щомісяця до квітні 2011 року, потім тричі в лютому, вересні та жовтні 2013 року, потім повністю припинив утримувати дитину. Відмова відповідача приймати участь у матеріальному забезпеченні дитини змушує позивача звернутись до суду, оскільки позивач непрацездатна та її прибутку не вистачає для належного утримання дитини, а відповідач має стабільний дохід та є здоровою людиною.

Позивач в судове засідання з'явилась, позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила доньку ОСОБА_3, яку 12.11.2008 року визнав відповідач, що підтверджується свідоцтвом про визнання дитини після народження. (а.с. 4-8).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 1ст. 414 ЦПК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі за позовом ОСОБА_1 є громадянином Сербії та проживає у Швейцарії, за адресою: АДРЕСА_1. Тому, 12 березня 2015 року в порядку ст. 415 ЦПК України суд звернувся до компетентного органу Швейцарської Конфередації з судовими дорученнями згідно вимог Гаазьких Конвенцій про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах

від 15 листопада 1965 року та 18 березня 1970 року.

25.07.2015 року о 14 год.47 хв. відповідач отримав позовну заяву з додатками та повідомлення про дату, час та місце судового засідання. 02.09.2015 року відповідач надіслав до суду клопотання про перенесення судового засідання призначеного на 18.09.2015 року на 09.30 год., яке було задоволено на перенесено судове засідання на 22.01.2016 року на 09.30 год. та повторно надіслано судове доручення відповідно до Гаазької Конвенції від 18.03.1970 року про повідомлення про наступне судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Гаазької Конвенції Кожен суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією; з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців; не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави.

Тому, у зв'язку з виконанням судового доручення, а також у зв'язку з тим, що судом були вчинені всі необхідні дії щодо вручення відповідачу необхідних документів, у відповідності до ст. 15 вищевказаної Конвенції, судове доручення про вручення процесуальних документів та виконання процесуальних дій вважається виконаним належним чином.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Таким чином, відповідно до ст. ст. 110 ч.1, 414 ЦПК України, п. 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» справа за позовом ОСОБА_1 підсудна Київському районному суду м. Харкова.

Згідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають рівні з громадянами права і обов'язки у шлюбних і сімейних відносинах.

Положення ст. 10 ЦК України передбачає, що чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана ВРУ, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов'язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених ст. 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особи, яка має право на утримання. Якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним у частині першій цієї статті застосовується право їхнього спільного особистого закону. Якщо особа, має право на утримання, не може його одержати згідно з правом визначеним частиною першою та другою цієї статті, застосовується право держави, у якій особа, яка зобов'язана надати утримання, має місце проживання.

В силу ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

У відповідності зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44 сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

З наведених положень законодавства слідує, що основною метою права на аліменти є забезпечення інтересів дитини.

Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Суд враховує, те, що відповідач є здоровим працездатним чоловіком, має ще також двох неповнолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб.(а.с. 93).

Статтею 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд,зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Тому, суд задовольняє позов частково та стягує з відповідача аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від всіх видів доходів, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 26.02.2015 року.

Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити, що питання щодо стягнення аліментів із батька-громадянина Сербії, який проживає в Швейцарії може бути врегульоване за зверненням позивачки на підставі Конвенції про стягнення аліментів за кордоном, до якої Україна приєдналася 20 липня 2006 році, у порядку, встановленому Інструкцією про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном шляхом подачі заяви про визнання та виконання рішення суду України про стягнення аліментів на території іншої країни (Швейцарії) до територіального управління юстиції Мін'юсту за місцем реєстрації позивача.

У відповідності зі ст.367 п.1 ч.1 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст. 51 Конституції України, Конвенцією про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. № 789-XII, Гаазькою Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року, Законом України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст. 67, п. 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст. 7, 84, 141,180,184 СК України, ст. ст.3,4,10,11,57,60,88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на одну малолітню дитину - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_1, ІН НОМЕР_1, аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.02.2015 року і до досягнення нею повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір на користь держави в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області.

Головуючий -