АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/140/16 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представника ПАТ Приват банк -

ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором кредиту, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ПАТ КБ Приват Банк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по відсотках за договором кредиту б/н від 15.08.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року у розмірі 8 815,42 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 15.08.2006 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 6000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком дії до 05/13, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31.08.2015 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 4127,07 грн. Кредитний договір не є припиненим чи розірваним, а нарахування відсотків здійснюється за весь час фактичного користування кредитними коштами до повного погашення заборгованості, на суму залишку заборгованості, банк просив стягнути з відповідача нараховані відсотки за період з 31.08.2012 року по 31 08.2015 року у розмірі 8815,42 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 31.08.2012 року по 30.04.2014 року на суму 4787,40 грн. закрито на підставі вимог п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по відсотках за договором кредиту б/н від 15.08.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість за період з 30.04.2014 року по 31.08.2015 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ Приват Банк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник ПАТ КБ Приват Банк - ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості по нарахованих процентах за період з 30.04.2014 року по 31.08.2015 року на суму 4028,02 грн., що в силу вимог ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 15.08.2006 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір кредиту за №465745, шляхом написання заяви, яка разом із Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами складає договір про надання банківських послуг.

Відповідно до умов договору відповідачу були надані у кредит грошові кошти в сумі 6000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки, який згідно Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою вказується на лицевій стороні картки ( п. 5.4 та 3.1 Правил).

Згідно з умовами договору позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості.

У червні 2014 року банк пред'явив до суду позов про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту за №465745 від 15.08.2006 року, яка станом на 30.04.2014 року складала 22548,46 грн. з яких: 4127,07грн. - заборгованість за кредитом; 16871,46грн. - заборгованість за процентами, нарахованими за період з 17.08.2006 року по 30.04.2014 року, а також штрафи - 500 грн. та 1049,93 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року, у задоволенні позову банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості станом на 30.04.2014 року за цим же договором кредиту відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Рішення набрало законної сили.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що останнє повернення кредитних коштів по спірному договору кредиту ОСОБА_2 мало місце 17.08.2007 року на суму 1714,38 грн., а прострочена заборгованість за кредитом виникла ще 29.09.2006 року. Починаючи з 18.08.2007 року відповідач припинив сплату коштів із погашення кредиту.

Судом також встановлено, що строк дії картки, виданої ОСОБА_2 при укладенні даного кредитного договору 15.08.2006 року, який збігається із закінченням кінцевого строку повного погашення кредиту, закінчився 01.05.2008 року, а із позовом банк звернувся лише 03.06.2014 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 61 ч.3 ЦПК України - обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

05 жовтня 2015 року банк знову пред'явив позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по відсотках за цим же договором кредиту від 15.08.2006 року, нарахованих за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року у розмірі 8815,42 грн.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках за період з 31.08.2012 року по 30.04.2014 року на суму 4787, 40 грн. (8815,42 - 4028,02 грн.) закрито на підставі вимог п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України , яка позивачем не оскаржується.

З розрахунку заборгованості за договором кредиту ОСОБА_2 за період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року вбачаться, що сума нарахованих процентів за період з 30.04.2014 року по 31.08.2015 року становить 4028,02 грн. У період з 31.08.2012 року по 31.08.2015 року ОСОБА_2 будь-яких коштів на погашення спірного кредиту не сплачував.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно до ч.1 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної даності (ст.257 ЦК) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК), (постанова ВСУ від 05.11.2014 р. у справі № 6-132цс14).

Таким чином, перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, який у даному випадку настав 01.05.2008 року із закінченням строку дії платіжної картки.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що строк дії картки, виданої ОСОБА_2 при укладенні даного кредитного договору від 15.08.2006 року, який збігається із закінченням кінцевого строку повного погашення кредиту, закінчився 01.05.2008 року. Банк звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по нарахованих відсотках 05.10.2015 року.

Твердження представника банку на те, що строк дії картки автоматично продовжено до травня 2013 року не заслуговує на увагу, оскільки автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, а тому продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження картки є способом зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів, неустойки. Аналогічні правові позиції викладені у постановах ВСУ від 19.03.2014 р. №6-14; №6-167 цс14 від 12.11.2014 р.; №6-127цс14 від 22.10.2014 року. Крім того, банком не надано доказів про те, що згідно з розділом 3 Умов та правил надання банківських послуг п.3.1.3, після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим терміном дії, а предявлений представником банком для огляду витяг з реєстру карток є розбіжності в номерах: у заяві клієнта зазначено номер картки 911211 (а.с.5), а в предявленій - 911211, що й визнавалось самим представником.

Проаналізувавши матеріали справи, норми матеріального права, суд першої інстанції вірно прийшов до переконання щодо відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки дія картки відповідача закінчилась 01.05.2008 року, а з позовом банк звернувся аж 05.10.2015 року.

Доводами апеляційної скарги є викладення норм матеріального права і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку Приват Банк - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3