Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 316/2808/15 Головуючий у 1 інстанції: Курач І.В.
№ провадження 22-ц/778/2369/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1В
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„14 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ ОСОБА_3 «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк», третя особа на стороні позивача: ОСОБА_4, про захист прав споживачів, визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору № ZHA0GK від 10.01.2008 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» з позовом про захист прав споживача шляхом визнання недійсною Додаткову угоду № 1 до кредитного договору.

У позові зазначала, що 10.01.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір ZHA0GK, за умовами якого вона отримала кредит у сумі 25000 доларів США для придбання нерухомості та 4035 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом 0,92 % на місяць на суму залишку кредиту, строком по 10.01.2023 року.

За умовами п. 7.1 названого договору періодом сплати вважався період з 10 по 15 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати позичальник зобов»язувався надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 337, 19 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором.

У листопаді 2011 року вона погодилася із запропонованою їй по телефону представниками Енергодарського відділення ПАТ «КБ Приватбанк» пропозицією щодо підписання нею додаткової угоди до вказаного кредитного договору, з метою реструктуризації кредитного боргу .

За умовами підписаної нею Додаткової угоди № 1 вносилася зміни, зокрема, до п. 7.1 кредитного договору, а саме, починаючи з 29.08.2011 року позичальник зобов»язувався надавати банку щомісячний платіж у сумі 411, 72 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, графік погашення кредиту викладено в новій редакції.

На теперішній час на вказану Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № ZHA0GK від 10.01.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається, як на доказ в цивільній справі, що перебуває у провадженні Енергодарською міського суду, за позовом ПАТ «КБ Приватбанк» до неї та ОСОБА_4, як поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZHA0GK від 10.01.2008 року.

При ознайомленні у ході розгляду цієї справи із текстом додаткової угоди позивач виявила, що угоду було укладено не від імені ПАТ «КБ Приватбанк», з яким укладався кредитний договір, а від імені ПАТ «Акцент-Банк», при цьому інформація про те, що між ПАТ «КБ Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» відбулось відступлення право вимоги за її кредитним договором, їй не повідомлялась. Крім того, кредит був виданий їй в іноземній валюті, а з жовтня 2011 року надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Посилаючись те, що Додаткова угода № 1 суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», крім того, підписана ПАТ «Акцент-Банк», який не був належним кредитором і визначених ст.. 512 ЦК України підставі для укладання додаткової угоди до кредитного договору, стороною якого він не являвся, не мав, просила з цих підстав визнати недійсною Додаткову угоду №1 до кредитного договору № ZHA0GK від 10.01.2008 року, укладену між ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк».

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 березня 2016 року позовні вимоги задоволені.

Визнано недійсною Додаткову угоду №1 до кредитного договору № ZHA0GK від 10.01.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк».

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» та з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» в доход держави судовий збір в розмірі по 275,60 грн. з кожного.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПАТ «Акцент-Банк» та ПАТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсною укладену у 2011 році додаткову угоду № 1 до кредитного договору ZHA0GKП від 10.01.2008 року, за яким кредитором був ПАТ КБ «ПриватБанк», суд виходив з того, що вказана додаткова угода від імені кредитора була укладена ПАТ «Акцент-Банк». Посилаючись на те, що відповідачі не довели, що на момент укладання додаткової угоди права вимоги на отримання від боржників, у тому числі щодо ОСОБА_2, передбачених кредитним договором платежів були відступлені ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ПАТ «Акцент Банк», суд дійшов висновку про недійсність додаткової угоди, оскільки прав та законних підстав на укладання її з ОСОБА_2 ПАТ «Акцент-Банк» не мав.

З вказаними висновками погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Названим вимогам ухвалене по справі рішення не відповідає.

За ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав і інтересів і загальні вимоги щодо недійсності право чину передбачені ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення право чину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого право чину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). Якщо недійсність право чину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)(ч.3 ст. 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним в силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності право чину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності право чину за ст. 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності право чину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності право чину, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до ст.. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 10.01.2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір ZHA0GK, за умовами якого вона отримала кредит у сумі 25000 доларів США для придбання нерухомості та 4035 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом 0,92 % на місяць на суму залишку кредиту, строком по 10.01.2023 року.

За додатковою угодою № 1 до вказаного договору, укладеною у 2011 році між ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк», були внесені зміни до п. 7.1 вказаного кредитного договору, а саме, починаючи з 29.08.2011 року позичальник зобов»язувався надавати банку щомісячний платіж у сумі 411, 72 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, графік погашення кредиту викладено в новій редакції.

В обґрунтування вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору від 10.01.2008 року, позивач посилалася, зокрема, на те, що остання була укладена з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України „Про захист прав споживачів застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Між тим, доказів того, що при укладанні додаткової угоди № 1, яку разом із додатком № 1 до неї у виді графіку погашення кредиту особисто підписала ОСОБА_2, остання не отримала необхідну інформацію стосовно змін умов кредитування, по справі не надано.

В обґрунтування задоволення вимог ОСОБА_2 про недійсність додаткової угоди, суд послався на те, що остання була укладена ПАТ «Акцент-Банк», як неналежним кредитором, оскільки договір факторингу, на який посилалися відповідачі в обґрунтування переходу прав вимоги до ПАТ «Акцент-Банк», був укладений 01.11.2007 року, тобто ще до укладання кредитного договору між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанком».

З таким висновком суду в повній мірі погодитися також не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм процесуального права, не встановивши належним чином фактичні обставини справи.

Згідно з роз»ясеннями, викладеними у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з»ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини( факти), якими мотивоване рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального права.

Апеляційний суд не позбавлений можливості встановити фактичні дані, які мають значення для вирішення спору, а також застосувати норму матеріального права, яка має бути застосована до спірних правовідносин.

В апеляційних скаргах відповідачі посилалися на те, що право укладання у 2011 році додаткової угоди з ОСОБА_2 виникло у ПАТ «Акцент-Банк» у зв»язку з переходом права вимоги за договором факторингу, що був укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 15 вересня 2008 року і копія якого разом із випискою з додатку із зазначенням боржника ОСОБА_2 надана апелянтом у засіданні апеляційного суду, а подача до Енергодарського міського суду Запорізької області позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв»язку з невиконанням його умов була обумовлена додатковою угодою до вказаного договору факторингу від 30.05.2014 року, яка передбачає зворотнє відступлення права вимоги від фактора до клієнта. Зазначені договори, що укладалися між відповідачами і свідчили про зміну кредитора у зобов»язанні, що відповідно до ч.1 ст. 516 ЦК України здійснюється без згоди боржника, відповідачами не оспорювались.

Враховуючи, що зазначені обставини не були враховані судом при встановленні фактичних обставин справи, висновки суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з заявлених нею підстав не можна визнати обґрунтованими, а тому ухвалене по справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 21 березня 2016 року по даній справі скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ ОСОБА_3 «ПриватБанк», ПАТ «Акцент-Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсною додаткової угоди № 1 до кредитного договору № ZHA0GK від 10.01.2008 року відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 32 коп. та на користь ПАТ «Акцент-Банк» суму судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 606 грн. 32 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: