Справа № 461/8154/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/1382/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Мельничук О.Я..

за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 подану в інтересах ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації про скасування розпорядження, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Галицької районної адміністрації про скасування розпорядження Галицької районної адміністрації м.Львова №451 від 05.05.2004 року щодо зобовязання ОСОБА_2 демонтувати гараж, розташований в подвірї будинковолодіння №16 на вул.Парковій в м.Львові.

Позов мотивує тим, що, на його думку, у відповідача не було підстав для винесення вказаного розпорядження, з огляду на те, що у звязку із аварійним станом підпірної стіни від зсуву ґрунту пагорба біля будинку №16 на вул.Парковій в м.Львові, де проживає позивач, 28.11.1999 року він звернувся до відповідача із заявою щодо проведення благоустрою та реконструкції прибудинкової території з влаштуванням у її межах критої автостоянки-гаражу та 16.03.2000 року розпорядженням ГРА ЛМР йому було надано дозвіл на проведення благоустрою прибудинкової території до цього будинковолодіння та в місячний термін звернутися в ліцензовану будівельну організацію для виготовлення проектно-технічної документації на проведення благоустрою подвіря.

Крім того, зазначає про те, що він як інвалід 2-ї групи з дитинства опорно-рухового апарату, на підставі п.5 ст.30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Постанови КМУ №31 від 27.01.1991 року «Про комплексну програму розвязання проблем інвалідів», має право на гараж для автомобіля з ручним керуванням за місцем проживання. У зв'язку із вищенаведеним він неодноразово звертався до відповідача із заявами про надання дозволу на продовження експлуатації спірного гаражу, чи надання іншої земельної ділянки під його будівництво за місцем проживання, однак відповіді так і не отримав. Вважає, що вимога відповідача про демонтаж спірного гаражу, не підлягає до задоволення, адже висновок судово-будівельної технічної експертизи від 17.03.2012 року та звіт НДІ автоматизованих систем в будівництві від 12.03.2012 року свідчать про таку неможливість в цілях безпеки для оточуючих, та про можливість його подальшої безпечної експлуатації. 27.10.2015 року позивач доповнив позовні вимоги, та просить суд поновити строк позовної давності на оскарження розпорядження з огляду на те, що про можливість безпечної експлуатації гаражу з точки зору протипожежної безпеки, йому стало відомо лише з висновку експерта з питань пожежної та техногенної безпеки в 2013 році(а.с.1-3, 87-88).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 рокуу задоволені вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Вказане рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3. Апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт зазначає, що висновки суду про початок перебігу строку позовної давності з 11.12.2006 року є хибними, оскільки на той час діяла редакція п.4 ст.268 ЦК України, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимоги власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» № 4176-УІ від 20.12.2011 р. виключив п. 4 частини першої статті 268 ЦК України. Проте, цим же Законом, а саме п.5 розділу «II. Прикінцеві та перехідні положення» було встановлено, що протягом 3 років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Даний Закон набрав чинності 15.01.2012 р. Таким чином, пропуск строку позовної давності слід обраховувати з 16.01.2015 р. Оскільки ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом 21.07.2015 р., то пропущений строк становить лише 6 місяців.

Просить рішення Галицького районного суду м.Львова від 24 грудня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог (а.с. 114-116 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на обґрунтування доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для задоволення скарги.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження , які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду в цілому відповідає вказаним вимогам процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Положеннями ст.212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28.11.1999 року, у зв'язку із аварійним станом підпірної стіни від зсуву ґрунту пагорба біля будинку №16 на вул.Парковій в м.Львов, де проживає позивач, останній звернувся до відповідача з заявою щодо проведення благоустрою та реконструкції прибудинкової території з влаштуванням у її межах критої автостоянки-гаражу(а.с.7).

Відповідно до ст.ст. 30, 31 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги, Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року, забезпечення управління майном, контроль за належною експлуатацією, технічним станом, використанням здійснює балансоутримувач будинку, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію, згідно з законом.

Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації №289 від 16 березня 2000 року ОСОБА_2 дозволено провести благоустрій прибудинкової території будинковолодіння №16 на вул.Парковій, який проживає в цьому будинку в квартирі №6 та є співвласником такої. ОСОБА_2 зобов'язано розробити через спеціалізовану ліцензовану проектну організацію проектно-кошторисну документацію на виконання робіт, погодити її у встановленому законом порядку, звернутися у відділ комунального господарства для отримання дозволу на ведення робіт, які слід виконувати під контролем ЖЕК-105 за власні кошти згідно з погодженим проектом, після завершення будівельних робіт повинен звернутися у Львівське обласне комунальне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, ЖЕК-105 для внесення змін в інвентаризаційну справу на будинковолодіння (а.с.9).

Розпорядженням голови Галицької районної адміністрації №451 від 05.05.2004 року, зобов'язано ОСОБА_2 мешканця квартири №6 на вул.Парковій, 16 демонтувати самовільно збудований гараж в подвір'ї будинку №16 на вул.Парковій в термін до 01.06.2004 року (а.с.10).

Матеріалами справи встановлено, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №237 від 17.06.2006 року демонтаж гаражу можливий частково чи повністю. Однак конструктивні елементи стін гаражу є складовою частиною підпірної стіни і зведеної одночасно з гаражем, тому, якщо демонтаж гаражу проводити повністю, то необхідно передбачати заходи проти зсуву ґрунту, в противному разі демонтаж може бути частковий, з розібранням перекриття, підлоги та воріт (а.с.42-43).

Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єктів від 12 березня 2012 року, за результатами проведення технічного обстеження гаражу на вул.Парковій,16 в м.Львові, загальною площею 23,4 кв.м., об'ємом 92,0 куб.м., встановлено наступне: основні несучі та огороджувальні конструкції гаражу: стіни, фундаменти, перекриття знаходяться в доброму стані. Пошкоджень та інформацій які би вплинули на їх несучу здатність не виявлено. Конструкції гаражу не загрожують подальшій безпечній експлуатації підпірної стіни, а навпаки у випадку ліквідації несучої рами (розбори гаражу) виникне загроза техногенної небезпеки, зсуву ґрунту і пошкодження існуючої будівлі. Вставлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації та можливість його безпечної експлуатації(а.с.32-36).

Саме з врахуванням цих обставин, Апеляційним судом Львівської області від 21 березня 2013 року змінено рішення Галицького районного суду м.Львова від 16 листопада 2012 року щодо зобов'язання ОСОБА_2 за власний кошт демонтувати самовільно встановлений гараж у подвір'ї будинку №16 по вул.Парковій у м.Львові та зазначено, що таке демонтування слід здійснити, крім стін, які служать підпірними. (а.с.60-61).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що, відповідачем при винесенні оскаржуваного розпорядження №451 від 05.05.2004 року, яким ОСОБА_2 зобов'язано демонтувати гараж, не передбачено заходів зсуву ґрунту, що призведе до небезпеки для оточуючих та унеможливить його подальшу безпечну експлуатацію, а тому позов ОСОБА_2 про скасування вищевказаного розпорядження є підставним.

В той же час, при вирішенні цього спору, суд, виходячи з положень ст.ст.256, 257, 267 ЦК України, тих обставин, що про оскаржуване розпорядження позивачу стало відомо ще в 2006 році, та беручи до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, прийшов до висновку про пропуск ОСОБА_2 строку звернення до суду, відсутності поважних причин для його поновлення, і з цих підстав відмовив у задоволенні його позову про скасування розпорядження Галицької районної адміністрації м.Львова за №451 від 05.05.2004 року.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності у даному випадку з 2006 року, не врахувавши при цьому положень ч.4 ст.268 ЦК України, які діяли до 15.01.2012 року, відповідно до якої позовна давність не поширювалась на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, на що вірно робить посилання апелянт.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства Закону N 4176-VI від 20.12.2011 р. пункт 4 частини першої статті 268 виключено із встановленням в Прикінцевих та перехідних положеннях цього Закону права особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом звернутися до суду з позовом про визнання незаконним такого правового акта.

Таким чином, у даному випадку перебіг строку давності звернення ОСОБА_2 до суду з вказаним позовом розпочався 15.01.2012 року та закінчився 15 січня 2015 року, про що вірно зазначено апелянтом у скарзі.

Однак позивач звернувся до суду з цим позовом лише 20 липня 2015 року, тобто поза межами позовної давності, та звернувшись до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду, посилаючись на поважність причин пропуску такого (а.с.87-88), посилаючись на відсутність належних правових знань, стан свого здоровя та отримання інформації про відсутність перешкод для експлуатації спірного гаража з точки зору протипожежної безпеки лише з висновку експерта від 22.12.2013 р.

Однак такі доводи обґрунтовано не взяті судом до уваги, оскільки такі обєктивно не доводять неспроможності ОСОБА_2 вчасно звернутись до суду за захистом свого права у визначений ним спосіб, як і тих обставин, що про порушення свого права внаслідок розпорядження №451 від 05.05.2004 року, він дізнався лише в грудні 2013 р.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду і не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 подану в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_4