Справа № 463/5773/14 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/492/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 та Львівської обласної клінічної лікарні на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Львівської обласної клінічної лікарні, третя особа: ОСОБА_4 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) на користь ОСОБА_2 100 000 ( сто тисяч) гривень моральної шкоди.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) на користь ОСОБА_2 3 000 ( три тисячі) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Львівської обласної клінічної лікарні (ідентифікаційний код юридичної особи 01996711) в дохід держави (одну тисячу) гривень судового збору.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 та Львівська обласна клінічна лікарня.

В своїх апеляційних скаргах Львівська обласна клінічна лікарня та представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 посилаються на ухвалення судом рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповно зясованих обставинах справи. Вважають, що оскільки немає вироку суду про визнання винним ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.140 КК України, та останнього звільнено від кримінальної відповідальності на підставі акта амністії, то ухвала суду у кримінальній справі не має доказового значення у розгляді цивільно-правових наслідків його дій. Також, вказують на неналежність та недопустимість письмових доказів, на які посилаються позивачі при доведенні завданої їм моральної шкоди. Апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Представник відповідача та третя особа, будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення їм поштових відправлень (т.2 а.с. 77 - 78 ), в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, від представника лікарні поступило клопотання про відкладення розгляду справи у звязку із хворобою, яке поступило після розгляду справи судом. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не зявилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 на заперечення доводів апеляційних скарг, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Захист прав у порядку цивільного судочинства - це передбачені законом способи охорони, цивільних, житлових, земельних, сімейних чи трудових прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Тому власних порушеного права повинен довести наявність у нього такого права і може скористатися не будь-яким, а лише конкретно визначеним законом способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України, а також визначається спеціальними законами, які регулюють конкретні правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16.04.2014 року у кримінальному провадженні №0000004 про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.140 КК України (т.1 а.с.18-19), останній, будучи медичним працівником, та працюючи на посаді лікаря - акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних Львівської обласної клінічної лікарні (надалі - ЛОКЛ) згідно наказу № 214 від 13.08.1981р. По особовому складу ЛОКЛ, володіючи вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог, відповідно до примірного положення про лікаря-акушера-гінеколога акушерського (гінекологічного) відділення, яке затверджено наказом МОЗ України № 620 від 29.12.2003р. Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні, відповідно до вимог кваліфікаційної характеристики лікаря-акушера-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України № 117 від 29.03.2002р., та посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, затвердженої 04.08.2010р. головним лікарем ЛОКЛ, був зобовязаний здійснювати належне медичне спостереження, догляд, обстеження та лікування вагітних, роділь і породіль на рівні сучасних досягнень медичної науки і практики, однак, являючись лікуючим лікарем, під час ведення допологової підготовки та ведучи пологи у роділлі ОСОБА_2, неналежно виконуючи свої професійні обовязки внаслідок недбалого до них ставлення, як наслідок спричинив тяжкі наслідки для ОСОБА_2, а саме інтранатальну смерть плода, тобто загибель плода, що настала в пологах під час проведення операції кесарського розтину, а саме 09.09.2010р. лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_4 прийняв вагітну ОСОБА_2 у відділення екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, яке розташоване на вул. Некрасова, 4 у м. Львові, де здійснював допологове обстеження вагітної до 06.10.2010р., готуючи останню до пологів, 05.10.2010 о 21.30 год. у вагітної ОСОБА_2 розпочалась пологова діяльність та остання черговим персоналом переведена у родильний зал вказаної лікарні, про що в ці й же годині був проінформований лікуючий лікар, однак лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_4, недбало відносячись до своїх професійних обов'язків, порушуючи вимоги Наказу № 620 МОЗ України від 29.12.2003р. "Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні", Наказу № 624 МОЗ України від 03.11.2008р. "Клінічний протокол з акушерської допомоги "Нормальні пологи", Наказу №900 від 27.12.2006р. "Дистрес плоду при вагітності та під час пологів", Наказу № 676 МОЗ України від 31.12.2004 "Клінічний протокол "Аномалії пологової діяльності", не провів ретельного динамічного обстеження за станом роділлі ОСОБА_2 та плода, зокрема, не завівши партограми, не провівши кардіомоніторне та доплериметричне спостереження, а в процесі пологів з 08.45 год. до 10.50 год. 06.10.2010р. не здійснив спостереження за станом серцевої діяльності плода, що в сукупності призвело до триваючого наростання ознак гіпоксії плода, яка діагностована із запізненням, несучи персональну відповідальність, як лікуючий лікар за проведення обстеження, лікування та спостереження за вагітною ОСОБА_2, порушуючи вимоги вище вказаних галузевих нормативних документів, а також ст.ст. 6, 58, п."а" ч.1 ст.78 "Основ законодавства України про охорону здоровя", лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_4 о 10.50 год. 06.10.2010р. із запізненням виставив діагноз "гострий дистрес плода", на фінальній стадії гіпоксії - брадікардії - із значним зниженням частоти серцевих скорочень у плода, і вже о 11.05 год. 06.10.2010р. шляхом операції ургентного кесарського розтину, яка була проведена із запізненням, було добуто мертвий плід породіллі ОСОБА_2, тим самим останній було спричинено тяжкі наслідки, смерть плоду наступила інтранатально, тобто під час пологів, та була попереджуваною.

Ухвалою суду від 16 квітня 2014 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000004 про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст. 140 КК України - закрито у звязку з звільненням його від кримінальної відповідальності (т.1 а.с. 18-19).

Згідно акту судово-медичного обстеження №22 від 28.01.2011р. (а.с.57-58) судово-медичні експерти прийшли до наступних підсумків:

1. Згідно Наказу МОЗ України № 582, показів до планового проведення родорозрішення шляхом операції кесарського розтину у гр. ОСОБА_2 при поступленні в пологове відділення не було. Покази до термінованого оперативного родорозрішення з'явилися у процесі родів, у зв'язку, з гострим дистресом плоду і відсутністю умов для термінованого родорозрішення через природні родові шляхи. Така операція була єдиним можливим шансом врятувати життя дитини.

2. Діагноз:«дистресплоду» (порушення плацентарно-плодового кровообігу, що спричиняє кисневе голодування плоду),в даному випадку був поставлений лікуючим лікарем із запізненням. Судячи по записах історії пологів гр.-ки ОСОБА_2, за 06 жовтня 2010р. видно, що у 8.45 год. стан плоду був нормальним: вислуховувалося нормальне ритмічне серцебиття плоду - 140 серцевих скорочень в 1 хв., роділля відчувала його рухи, а в 10.50 год. терміново скликався консиліум лікарів у зв'язку із катастрофічним погіршенням стану плоду:значним сповільненням серцебиття до 67-80 серцевих скорочень на 1хв., порушенням ритму роботи серця. Коли з'явилися вказані ускладнення у плода, у вказаному проміжку часу - невідомо.

3. Запізніла діагностика «дистресу плоду» може бути пов'язана із відсутністю динамічного кардіомоніторного спостереження за станом плоду породіллі. Відсутня також інформація про фізікадьне спостереження на цей період часу.

4. Так як діагностика «дистресу плоду» була невчасною, то, як наслідок цього, операція кесарського розтину була проведена із запізненням.

5. Безпосередньою причиною смерті плоду „була внутрішньоутробна гіпоксія, що вірогідно, зумовлена порушенням плодово-плацентарного кровообігу внаслідок двохразового тугого обвиття пуповини навколо шиї плоду. Це підтверджується виявленими при вскритті трупа дитини морфологічними змінами в органах, типовими для гіпоксії. В медичній документації ЛОКЛ наявні суперечливі дані про стан плоду при народженні «пульсуючою пуповиною», також є запис: «інтранатальна загибель» та відомості про проводення реанімації новонародженому. Відсутність записів про наявність рухів скелетних м'язів у дитини після народження, робить неможливим трактовку життєнародженності, чи мертвонародженності. Це є порушенням пунктів Наказу МОЗ України № 179 від 29.03.2000року і Результати патологоанатомічного дослідження трупа новонародженого хлопчика, а саме -морфологічні зміни в органах, відсутність аутолітичних змін, дозволяють прийти до висновку, що смерть його настала інтранатально, можливо і під час операції кесарського розтину, а тому спроба реанімації дитини після народження була доцільною. Проте відсутність позитивного ефекту від реанімаційних заходів може свідчити, що смерть плоду настала не безпосередньо перед народженням, а дещо раніше.

6. Вагітна ОСОБА_2 поступила 09 вересня 2010 року і перебувала у відділенні патології вагітності ЛОКЛ, згідно записів в історії пологів, задовго до пологів і без відповідних на те показів. Спостереження за вагітною було недостатнім: за весь період була зроблена тільки одна кардіотокограмма плоду, не проводився тест рухів плоду, жодного разу не відмічалось наявності, чи відсутності пуповини на шиї плоду під час ультразвукового обстеження, незважаючи на те, що 30 липня 2010 р. при УЗД була відмічена наявність петлі пуповини в ділянці шиї плоду, що в подальшому вимагало спостереження за плодом.

7. Лікарями початок родової діяльності у вагітної ОСОБА_2В був неправильно розцінений, як «передвісники пологів», що пізніше перейшло в слабість родової діяльності, яка могла б погіршити стан плоду; також під час пологів не проводилось динамічне спостереження за станом плоду і роділлі, про що свідчить відсутність кардіомоніторного спостереження та партограми, чого вимагають клінічні протоколи з Наказу МОЗ України № 624 від 03.11.2008р..

8. Відсутність динамічного спостереження за станом плоду під час пологів привела до запізнілої діагностики- «дистресу плоду» і запізнілого родорозрішення операцією кесарського розтину. Вчасна діагностика і вчасно проведена операція давали шанси на збереження життя дитини.

Як вбачається із висновку експерта №153-154 від 02.11.2012р.(а.с.37-56) судово - медична експертна комісія прийшла до наступного висновку :

- В процесі пологів у роділлі ОСОБА_2 06.10.2010р в 10 год. 50 хв. виник гострий дистрес плоду. При відсутності умов для термінового закінчення пологів через природні пологові шляхи в ургентному порядку необхідно було закінчити пологи шляхом операції кесарського розтину;

- Діагноз «гострого» дистресу плода поставлений із запізненням, коли вже була фінальна стадія гіпоксії - брадікардія - із значним зниженням частоти серцевих скорочень у плоду до 67-80 ударів на хвилину. Згідно запису в історії пологів № 1873 ОСОБА_2 при вислуховуванні серцебиття плода о 8год.45 хв воно було нормальним- 140 ударів за хвилину. Протягом двох годин 05 хвилин серцебиття плоду ніхто не прослуховував і спостереження за його станом не було. У зв'язку з цим точно вказати час появи перших ознак гіпоксії плоду неможливо. Наявність значної кількості меконію в навколоплодових водах, а також масивна аспірація меконіальних вод в легенях дитини, свідчать, що цей процес був достатньо тривалим, а не раптовим;

- У зв'язку із запізнілою діагностикою дистресу плоду рішення про проведення операції кесарського розтину було прийнято із запізненням.

- Персональну відповідальність за проведення обстеження, лікування та спостереження, за вагітною ОСОБА_2 несе лікуючий лікар ОСОБА_4. ОСОБА_5 час чергування, при відсутності лікуючого лікаря, за спостереження за роділлею ОСОБА_2 відповідають чергові лікарі: ОСОБА_6, ОСОБА_7. ОСОБА_5 час перебування у відділенні лікуючого лікаря ОСОБА_4 відповідальність за роділлю несе останній;

- 3а проведення родорозв'язаня ОСОБА_2 шляхом ургентної операції кесарського розтину несе відповідальність лікар ОСОБА_4, так як він першим діагностував «Гострий дистрес плоду»;

- 3а проведення у ОСОБА_2 операції кесарського розтину відповідальність несе оперуючий лікар - ОСОБА_4. Кожен член операційної бригади має свої функціональні обов'язки, але вони зобов'язані виконувати всі розпорядження оперуючого лікаря, як керівника операції;

- Лікуючий лікар ОСОБА_4 відповідальний за стан породіллі ОСОБА_2 і її плоду. Лікар зобов'язаний був отримувати інформацію про стан плоду кожних 30 хвилин ( згідно клінічного протоколу МОЗ України - наказ № 624 від 03.11.2008р.) . В той же час. в історії пологів ОСОБА_2 з 8 год. 45 хв. до 10 год. 50 хв. ця інформація відсутня. Ознаки гіпоксії плоду наростали поступово, а не виникли раптово, але відсутність динамічного спостереження привела до запізнілої діагностики гіпоксії плоду і, як наслідок, до запізнілого родорозв'язання;

- Вагітна ОСОБА_2 госпіталізована черговим лікарем ОСОБА_4 без відповідного скерування і погодження з адміністрацією відділення і без клінічних показів, що привело до неоправдано тривалого перебування її в стаціонарі. Неоправдано було призначено лікування, якого вагітна не потребувала. Також, ОСОБА_2В була недостатньо обстежена у відділенні, а саме: - кардіомоніторне спостереження за станом плоду проводилось тільки один раз, не проведена доплерометрія з метою діагностики обвиття пуповиною шиї плоду, не проведено ЕКГ, відсутня консультація терапевта, не встановлений діагноз патологічного прелімінарного періоду, який був хибно розцінений, як початок пологів, не проводилось необхідне активне динамічне спостереження за станом ОСОБА_2 і її плоду під час перебування в пологовій залі, що привело до запізнілої діагностики дистресу плоду і інтранатальної загибелі плоду, невідповідність оцінки стану плоду при народженні лікарем ОСОБА_4 і лікарем - неонатологом, що привело до розбіжності в оцінці живо- чи мертвонародженності.

- Діагностика дистресу плода була запізнілою і, як наслідок, операція кесарського розтину проведена запізно. При своєчасній діагностиці дистресу плода в початковій фазі, родорозв'язання шляхом ургентної операції кесарського розтину гарантувало народження живої дитини.

- Лікарю ОСОБА_4 необхідно було більш детально і прискіпливо обстежити вагітну відносно наявності петель пуповини на шиї плоду, так як підтвердження цього діагнозу змінило би тактику родорозв'язання на планову операцію кесарського розтину. ОСОБА_5 появи у ОСОБА_2 пологової діяльності лікарю необхідно було вести динамічне спостереження за станом плоду, що дало б можливість своєчасно виявити початкові прояви гіпоксії і терміново провести родорозв'язання шляхом операції кесарського розтину. Смерть плоду у ОСОБА_2, яка наступила інтранатально, тобто під час пологів, слід вважати попереджуваною.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що завдана позивачам шкода, неправомірними діями ОСОБА_4 при здійсненні ним трудових обов'язків, підлягає відшкодуванню Львівською обласною клінічною лікарнею, при цьому судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання своїх професійних обовязків лікарем ОСОБА_4 було заподіяно шкоду життю та здоровю ОСОБА_2, а саме у вигляді інтранатальної смерті плода, яка настала внаслідок відсутності належного спостереження за станом ОСОБА_2 і її плоду, запізнілої діагностики дистерсу плода і як наслідок невчасного проведення кесарського розтину.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, що завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювачів (відповідачів), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідачів.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом вірно встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням своїх професійних обовязків лікарем-акушером-гінекологом ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, оскільки вона з нетерпінням чекала народження дитини, у звязку з втратою дитини перебуває у постійному неспокої, тривозі за майбутнім, досі відчуває біль за втраченою дитиною. Дитина для позивачки була дуже бажаною, народження якої вона з нетерпінням чекала, адже одного разу в позивачки вже трапився викидень, вона дев'ять місяців очікувала народження свого сина. Крім цього, позивач постійно перебуває у стані постійного неспокою, тривоги за майбутнє, її долають сумніви в можливості ще коли-небудь відчути радість материнства.

Відтак, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі, їх тривалість, що становить більше 4 років, а також, з урахуванням глибини душевних страждань, неможливість незалежно від часу та зусиль відновити попередній стан позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 100000 гривень моральної шкоди.

Доводи апелянтів щодо відсутності вироку суду про визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, вірно не взяті судом до уваги зважаючи на наступне.

Так, ухвалою суду від 16 квітня 2014 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.140 КК України на підставі ст.49 КК України у звязку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження №0000004 про обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст. 140 КК України - закрито у звязку з звільненням його від кримінальної відповідальності.

Однак, як вбачається з вищевказаної ухвали суду (а.с.34-37 т.1), суд встановив, що ОСОБА_4, будучи медичним працівником, та працюючи на посаді лікаря - акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних Львівської обласної клінічної лікарні (надалі - ЛОКЛ) згідно наказу № 214 від 13.08.1981р. По особовому складу ЛОКЛ, володіючи вищою кваліфікаційною категорією за спеціальністю лікар-акушер-гінеколог, відповідно до примірного положення про лікаря-акушера-гінеколога акушерського (гінекологічного) відділення, яке затверджено наказом МОЗ України № 620 від 29.12.2003р. Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні, відповідно до вимог кваліфікаційної характеристики лікаря-акушера-гінеколога, затвердженої наказом МОЗ України № 117 від 29.03.2002р., та посадової інструкції лікаря-акушера-гінеколога відділення екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, затвердженої 04.08.2010р. головним лікарем ЛОКЛ, був зобовязаний здійснювати належне медичне спостереження, догляд, обстеження та лікування вагітних, роділь і породіль на рівні сучасних досягнень медичної науки і практики, однак, являючись лікуючим лікарем, під час ведення допологової підготовки та, ведучи пологи у роділлі ОСОБА_2, неналежно виконуючи свої професійні обовязки внаслідок недбалого до них ставлення, як наслідок спричинив тяжкі наслідки для ОСОБА_2, а саме інтранатальну смерть плода, тобто загибель плода, що настала в пологах під час проведення операції кесарського розтину, а саме 09.09.2010р. лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_4 прийняв вагітну ОСОБА_2 у відділення екстрагенітальної патології вагітних ЛОКЛ, яке розташоване на вул. Некрасова, 4 у м. Львові, де здійснював допологове обстеження вагітної до 06.10.2010р., готуючи останню до пологів, 05.10.2010 о 21.30 год. у вагітної ОСОБА_2 розпочалась пологова діяльність та остання черговим персоналом переведена у родильний зал вказаної лікарні, про що в ці й же годині був проінформований лікуючий лікар, однак лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_4, недбало відносячись до своїх професійних обов'язків, порушуючи вимоги Наказу № 620 МОЗ України від 29.12.2003р. "Про організацію надання стаціонарної акушерсько-гінекологічної та неонатологічної допомоги в Україні", Наказу № 624 МОЗ України від 03.11.2008р. "Клінічний протокол з акушерської допомоги "Нормальні пологи", Наказу №900 від 27.12.2006р. "Дистрес плоду при вагітності та під час пологів", Наказу № 676 МОЗ України від 31.12.2004 "Клінічний протокол "Аномалії пологової діяльності", не провів ретельного динамічного обстеження за станом роділлі ОСОБА_2 та плода, зокрема, не завівши партограми, не провівши кардіомоніторне та доплериметричне спостереження, а в процесі пологів з 08.45 год. до 10.50 год. 06.10.2010р. не здійснив спостереження за станом серцевої діяльності плода, що в сукупності призвело до триваючого наростання ознак гіпоксії плода, яка діагностована із запізненням, несучи персональну відповідальність, як лікуючий лікар за проведення обстеження, лікування та спостереження за вагітною ОСОБА_2, порушуючи вимоги вище вказаних галузевих нормативних документів, а також ст.ст. 6, 58, п."а" ч.1 ст.78 "Основ законодавства України про охорону здоровя", лікар-акушер-гінеколог ОСОБА_4 о 10.50 год. 06.10.2010р. із запізненням виставив діагноз "гострий дистрес плода", на фінальній стадії гіпоксії - брадікардії - із значним зниженням частоти серцевих скорочень у плода, і вже о 11.05 год. 06.10.2010р. шляхом операції ургентного кесарського розтину, яка була проведена із запізненням, було добуто мертвий плід породіллі ОСОБА_2, тим самим останній було спричинено тяжкі наслідки, смерть плоду наступила інтранатально, тобто під час пологів, та була попереджуваною.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.п.1,2 Постанови від 23 грудня 2005 року № 12 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" вбачається, що закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування. При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про наявність причинного зв'язку між діями ОСОБА_4 та завданою позивачу шкодою, і даний факт встановлений відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили та останнім не оскаржувалось.

З врахуванням вищенаведеного, на думку колегії суддів, доводи апеляційних скарг не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому рішення суду слід залишити без змін, так як таке ухвалене при повному зясуванні судом обставин справи та при відповідному застосуванні норм матеріального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, з врахуванням положень ст.212 ЦПК України дав належну оцінку доводам позивача та наданим ними доказам, ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 та Львівської обласної клінічної лікарні - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: М.Я. Богонюк

ОСОБА_8