04 лютого 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Гусинського М. О.,
при секретарі Мірошниченко В.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Словянську Донецької області у залі суду № 12 цивільну справу за позовом за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто», ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, відшкодування моральної шкоди та судових витрат, -
В судове засідання сторони не зявились, пояснень суду не надавали.
Суд, вивчивши надані документи, приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступного:
24.02.2014 р. ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпроАП України за скоєння 17.02.2014 р. ДТП зіткнення із автомобілем НОМЕР_2, належним ОСОБА_1, у вигляді штрафу на користь держави в сумі 425,00 грн. (а.с. 19).
ОСОБА_1 склала та надіслала на адресу ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто» повідомлення потерпілої особи про дорожньо-транспортну подію, заяву на виплату страхового відшкодування (а.с. 27 -30), сплатила адвокату 3000,00 грн. за надання правової допомоги (а.с. 31-32).
Під час перевірки, проведеної Словянським ГУМВС України в Донецькій області, за зверненням ОСОБА_3 стосовно вчинення ОСОБА_1 злочину, передбаченого ч. 1-3 ст. 358 КК України доводи, заявлені ОСОБА_3, підтвердження не знайшли.
Розглядаючи справу суд виходив із наступного чинного законодавства України:
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачене відшкодування в меншому чи більшому розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Постановою Пленуму Вищого Спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено наступне:
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Положення статті 625 ЦК не застосовуються до відносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, оскільки відшкодування шкоди є відповідальністю, а не грошовим зобовязанням, яке виникає з договірних зобовязань. Винятком є відповідальність страховика (стаття 992 ЦК). Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою (пункт 4 Постанови).
Оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обовязку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обовязку зясовується судом першої інстанції, у звязку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (пункт 16 Постанови).
З урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобовязаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку (пункт 19 Постанови).
Статтею 36.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.
Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачене наступне:
«Стаття 29. Шкода, пов'язана з пошкодженням транспортного засобу
У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки».
Факт перебування ОСОБА_3 у трудових стосунках із ОСОБА_2 судом не встановлено, жодних доказів на підтвердження цього суду не надано.
Вимоги про стягнення збитків до ОСОБА_3 позивачем не предявлялися.
Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», де вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподаювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт спричинення позивачу моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин або якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі або в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення спору.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичної болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Так, як ані ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-авто», ані ОСОБА_2 участі в ДТП не приймали, їх вина в події ДТП відсутня, а позивач просить стягнути гроші на відшкодування моральної шкоди, завданої як подією ДТП, так і її наслідками, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з кожного із відповідачів грошової компенсації завданої моральної шкоди.
Розглядаючи позовні вимоги в частині відшкодування понесених по справі витрат суд виходить з наступного:
Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено.
Позивачем ОСОБА_1 документально підтверджені в судовому засіданні понесені нею по справі судові витрати: по сплаті судового збору на суми 543,63 грн. оплата вимог майнового характеру, 243,60 грн. оплата вимог немайнового характеру/стягнення моральної шкоди), 3000,00 грн. витрати із надання адвокатом правової допомоги.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 5-8, 10-15, 60, 61, 88, 107, 208-209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-авто», ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою, відшкодування моральної шкоди та судових витрат - задовольнити частково.
Позовні вимоги в іншій частині залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня при його проголошенні в той же строк з часу отримання його копії.

Суддя Словянського міськрайонного суду Гусинський М. О.