провадження № 2/521/179/16
Рішення

ІмЕНЕм УкрАїни

02 лютого 2016 року

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

Головуючого судді Михайлюка О.А.,

при секретарі Стариш О.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними, стягнення грошових коштів, встановлення сервітуту та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів дарування удаваними, стягнення грошових коштів, встановлення сервітуту та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, посилаючись на те, що 12.04.2012 року купила у відповідача ОСОБА_2 за 22800 доларів США (що на час угоди було еквівалентно 182400 гривень) земельну ділянку площею 0,0115 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, і розташований на ній житловий будинок під АДРЕСА_1, однак, перехід прав власності за наполяганням продавця оформлений договорами дарування, які насправді приховували договори купівлі-продажу. Позивач вважає, що земельна ділянка має недоліки, які суттєво ускладнюють її використання за призначенням, тому ціна об'єктів нерухомості має бути пропорційно зменшена судом на підставі ст. 678 ЦК України; вважає, що для відновлення її прав необхідно обтяжити спільну земельну ділянку відповідачів сервітутом та усунути перешкоди в її користуванням шляхом знесення частини будинку та огорожі, збудованих відповідачем ОСОБА_3, у зв'язку з чим за захистом своїх прав вимушена звернутись з позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою визнав, позовні вимоги про встановлення земельного сервітуту визнав частково, заперечуючи проти встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі нотаріально посвідчених договорів від 12.04.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, реєстрові № № 347, 343, оформлених як договори дарування, а також на підставі нотаріально посвідченого договору від 25.12.2012 року, реєстровий № 1772, оформленого як договір про внесення змін до Договору дарування земельної ділянки від 12.04.2012 року, засвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0115 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, та житловий будинок під АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що насправді між сторонами даних договорів виникли правовідносини з приводу купівлі-продажу вказаних об'єктів нерухомості.

На виконання зазначених угод ОСОБА_2, як продавець будинку із землею, отримала від ОСОБА_1, покупця, грошову суму в розмірі 22800 доларів США, що на той час укладення договорів еквівалентно 182400 гривень, що підтверджується розпискою складеною власноручно ОСОБА_2 від 12.04.2012 року.

Перехід права власності на земельну ділянку та житловий будинок саме на умовах купівлі-продажу підтверджується також договором від 17.02.2012 року на надання інформаційно-посередницьких послуг на відчуження об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, попереднім договором від 17.02.2012 року з продавцем про намір купівлі-продажу об'єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_1, розпискою продавця про отримання завдатку від 17.02.2012 року.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну суму.

З наданих суду письмових доказів вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 насправді склалися правовідносини щодо купівлі-продажу, а не дарування об'єктів нерухомості, тому слід вважати, що 12.04.2012 року між ними укладені саме договори купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. Частиною 1 ст. 678 ЦК України встановлено, що покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Одеської міської ради від 15.06.2004 р. № 2777-ХХІV ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передано безоплатно у спільну сумісну власність земельну ділянку площею 0,0065 га.

Позивач стверджує, що продавець запевняла її, що на підставі угод від 12.04.2012 року до набувача перейде і право користування ділянкою площею 0,0065 га, котра відображена в технічному паспорті від 01.03.2012 року як ділянка загального користування.

Неможливість, як виявилося в подальшому, користуватися спільним двором, ускладнює позивачу користування земельною ділянкою площею 0,0115 га та житловим будинком. Крім того, фактична площа земельної ділянки, купленої у ОСОБА_2, виявилася меншою на 8 кв.м. Позивач вимушена докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, не може розпочати ремонтні роботи, реалізувати свої право на житло.

Суд частково відхиляє твердження позивача, оскільки земельна ділянка площею 0,0065 га є окремою земельною ділянкою, належить на праві спільної сумісної власності відповідачам, і відповідно до змісту угод від 12.04.2012 року позивачу не передавалася.

Водночас, суд бере до уваги той факт, що продавець не попередила покупця, що так званий спільний двір є окремим об'єктом права приватної власності (а не користування) з 2004 року, не наділила покупця правом користування спільним двором на підставі окремого договору, залишила його у своїй власності. З огляду на конфігурацію земельних ділянок, поставила тим самим покупця у вкрай важке становище. Крім того, передана позивачу земельна ділянка не відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Як свідчить висновок № 1776/24 судової земельно-технічної експертизи від 22.05.2015 року земельна ділянка ОСОБА_1 не відповідає даним правовстановлюючих документів як по площі, так і по конфігурації зовнішніх меж. Фактична площа земельної ділянки на 8 кв.м. менша за площу за державним актом.

Суд вважає, що вищезазначене є підставою для відповідальності продавця перед покупцем на підставі договорів купівлі-продажу (ст. ст. 662, 673, 678 ЦК України), незалежно від технічної можливості усунути перешкоди і відновити становище, яке існувало до порушення.

Керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, принципом пропорційності (п. 6 ч. 1 ст. 3, п. 1 ч. 1 ст. 678 ЦК України), суд вважає за доцільне зменшити сплачену позивачем за об'єкти нерухомості ціну на 10 % та стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача грошову суму, еквівалентну 2280 доларів США (22800 : 10 = 2280), що за офіційним курсом гривні до долару США на дату ухвалення рішення складає 58 022,30 гривень.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні визнав позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що підтверджено письмовими запереченнями.

За правилом ч. 2 ст. 31 ЦПК України відповідач має право визнати позов повністю або частково. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Факт порушення меж земельної ділянки позивача з боку земельної ділянки ОСОБА_3 та запропонований позивачем спосіб усунення перешкод підтверджується висновком № 1776/24 судової земельно-технічної експертизи від 22.05.2015 року. Приймаючи до уваги часткове визнання відповідачем ОСОБА_3 позову та з огляду на висновок земельно-технічної експертизи суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно із ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до висновку № 1776/24 судової земельно-технічної експертизи, можливість обслуговування зовнішніх стін жилого будинку ОСОБА_1 з боку земельної ділянки спільного використання ОСОБА_3 і ОСОБА_2 - відсутня, технічна можливість і доцільність організації земельного «сервітуту» на право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель і споруд наявна; беручи до уваги порядок користування земельною ділянкою, що склався, необхідність в обслуговуванні зовнішніх стін жилого будинку, що реконструюється, пропонується один найбільш доцільний технічно можливий варіант організації сервітуту «на право встановлення будівельних риштувань і складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель і споруд» за рахунок земельної ділянки спільного користування ОСОБА_3 і ОСОБА_2 Межі земельної ділянки площею 20 кв.м., на яку пропонується накласти сервітут, описуються наступним чином:

- від лівої бокової межі в точці, розташованій з відступом 2,46 м від фасадної межі з боку АДРЕСА_1 в бік земельної ділянки загального користування ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відрізок довжиною 1,0 м;

- поворот праворуч по умовній межі, відрізок довжиною 11,19 м;

- поворот праворуч по умовній межі, відрізок довжиною 9,68 м;

- поворот праворуч, відрізок довжиною 1,0 м;

- поворот праворуч вздовж задньої межі земельної ділянки ОСОБА_1, відрізок довжиною 1,0 м + 7,68 м;

- поворот ліворуч вздовж лівої бокової межі земельної ділянки ОСОБА_1 до точки, розташованої з відступом 2,46 м від фасадної межі з боку АДРЕСА_1, відрізок довжиною 9,19 м + 1,0 м.

Приймаючи до уваги, що повноцінне використання земельної ділянки та жилого будинку ОСОБА_1 неможливо забезпечити в інший спосіб, суд приходить до висновку про необхідність накладення на спільну ділянку відповідачів сервітуту в межах, визначених висновком судової земельно-технічної експертизи.

Доводи ОСОБА_3 про те, що сервітут не має бути безоплатним та постійним, суд не приймає до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів понесення витрат на утримання земельної ділянки, а визначені висновком експертизи межі сервітуту є найменш обтяжливими для відповідачів.

В силу положень ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Витрати, пов'язані із проведенням експертизи, підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках, в розмірі 1 505,52 гривень з кожного.

З урахуванням приписів ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд вбачає обґрунтованим стягнути з відповідачів на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн., по 1500 грн. з кожного.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 58, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати договір дарування земельної ділянки від 12.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 347, договір дарування житлового будинку від 12.04.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 343, договір про внесення змін до договору дарування земельної ділянки від 25.12.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 1772, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. - удаваними правочинами.

Визнати, що 12.04.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 насправді укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 347, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила у власність земельну ділянку площею 0,0115 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати, що 12.04.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 насправді укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 343, за яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила у власність житловий будинок під АДРЕСА_1.

Визнати, що 25.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 насправді укладений договір про внесення змін до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1772, за яким сторони виклали п. 1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2012 року у новій редакції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 58 022 гривень 30 копійок в рахунок відшкодування частини сплаченої вартості об'єкту нерухомості.

Встановити в інтересах ОСОБА_1 безоплатний та постійний земельний сервітут за рахунок земельної ділянки площею 20 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на «право встановлення будівельних риштувань і складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель і споруд» в наступних межах:

- від лівої бокової межі в точці, розташованій з відступом 2,46 м від фасадної межі з боку АДРЕСА_1 в бік земельної ділянки загального користування ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відрізок довжиною 1,0 м;

- поворот праворуч по умовній межі, відрізок довжиною 11,19 м;

- поворот праворуч по умовній межі, відрізок довжиною 9,68 м;

- поворот праворуч, відрізок довжиною 1,0 м;

- поворот праворуч вздовж задньої межі земельної ділянки ОСОБА_1, відрізок довжиною 1,0 м + 7,68 м;

- поворот ліворуч вздовж лівої бокової межі земельної ділянки ОСОБА_1 до точки, розташованої з відступом 2,46 м від фасадної межі з боку АДРЕСА_1, відрізок довжиною 9,19 м + 1,0 м.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0115 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення частини будинку та кам'яної огорожі ОСОБА_3 та шляхом відновлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 відповідно до правовстановлюючих документів.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової експертизи в сумі 1505 гривень 52 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової експертизи в сумі 1505 гривень 52 копійки.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання повного тексту рішення.

Суддя: О.Михайлюк