Справа № 495/5232/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність № 289 від 06.05.2016 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (ордер серії ОД № 202016 виданий 27.07.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/5232/16-ц

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим

В С Т А Н О В И В:

06.07.2016 року ОСОБА_3 (далі по тексту позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач) про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим (а.с.1-6).

Так, позивач просить суд:

- надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3;

- надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3;

- дозволити виїзд громадянину України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який не досягнув 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до тимчасово окупованої території АР Крим у період з 13.08.2016 року по 28.08.2016 року та у період з 28.12.2016 року по 10.01.2017 року, з метою відпочинку та відвідування родичів, у супроводі його матері громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка представлятиме інтереси ОСОБА_5, захищатиме його права, нестиме повну відповідальність за життя та здоровя сина та забезпечить його своєчасне повернення додому;

- дозволити виїзд громадянці України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка не досягнула 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до тимчасово окупованої території АР Крим у період з 13.08.2016 року по 28.08.2016 року та у період з 28.12.2016 року по 10.01.2017 року, з метою відпочинку та відвідування родичів, у супроводі її матері громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка представлятиме інтереси ОСОБА_6, захищатиме її права, нестиме повну відповідальність за життя та здоровя доньки та забезпечить її своєчасне повернення додому;

- стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, всі судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 29.09.2001 року по 29.09.2014 рік, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року був розірваний. Від спільного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_6, які проживають з позивачкою та знаходяться на її утриманні. В АР Крим у м. Севастополі проживають її мати ОСОБА_7, дідусь ОСОБА_8 та брат ОСОБА_9 Вона та її діти не бачились з родичами майже два роки. На тимчасово окупованій території поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території АР Крим, отже, відповідно до такого особливого правового режиму їй та дітям необхідно мати документи, для виїзду за межі України і у разі виїзду до тимчасово окупованої території АР Крим. Син та донька цікавляться подорожуванням та бажають відвідати разом з нею міста де проживають їх родичі та спілкуватися з ними, однак на її неодноразові усні та письмові прохання надати нотаріально завірені клопотання батька ОСОБА_4 на оформлення проїзних документів дітей та згоду на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим він відмовляє та навіть не пояснює причини таких відмов. Вважає, що відповідач такими діями безпідставно перешкоджає у виїзді їх дітей до тимчасово окупованої території АР Крим, чим порушує їх права на вільне пересування у супроводі матері, спілкування з родичами, такі дії суперечать інтересам дітей, тому вона і вимушена звернутися з позовом до суду.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.07.2016 року відкрито провадження по справі № 495/5232/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. Справу призначено до розгляду (а.с.34).

Позивачка ОСОБА_3, та її представник ОСОБА_1, в судових засіданнях заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, в судові засідання не зявився, але подав до суду заяву, відповідно до якої з позовними вимогами ОСОБА_3 не згодний, просить суд в позові відмовити, справу розглядати за його відсутність, його інтереси буде представляти адвокат ОСОБА_2 (а.с.70).

В судових засіданнях представник відповідача (ОСОБА_4Л.) ОСОБА_2, з позовними вимогами ОСОБА_3 не погодився, просив суд в їх задоволені відмовити, вказуючи на ті обставини, що відмова ОСОБА_4 у надані згоди на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території АР Крим є не безпідставною, він вважає, що будуть порушені його права, як батька, щодо спілкування з дітьми та порушені інтереси та права дітей, як у літній період, так і у період новорічних і різдвяних свят. Крім того, ОСОБА_4 є активним учасником антитерористичної операції, безпосередньо приймав участь у неї, в зв'язку з чим, він переживає за життя та здоров'я дітей та того, що колишня дружина має намір не повернутися з дітьми назад до України. Також, позивачка приймає всі міри для того, щоб відповідач не спілкувався з дітьми, перешкоджає йому в цьому, настроює дітей проти нього, в теперішній час в Малиновському районному суді м. Одеси розглядається позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні, яка ще не розглянута, однак відповідно до висновку органу опіки та піклування про розгляді спору між батьками з питань виховання малолітніх дітей від 27.08.2015 року № 2796/01-20, встановлений порядок участі батька у вихованні дітей, який буде порушений у випадку задоволення позову судом.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від сумісного шлюбу у сторін народилися діти:

- син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що 26.02.2003 року зроблено відповідний актовий запис за № 264, що підтверджується виданим Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 164279 (а.с.10);

- донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що 22.11.2011 року зроблено відповідний актовий запис за № 1175, що підтверджується виданим Першим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції свідоцтвом про народження серії І-ЖД № 288616 (а.с.11).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17.09.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.9).

В даний час сторони відносин між собою не підтримують, проживають окремо, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають разом з матірю ОСОБА_3

Відповідно до копії (оригінал оглянутий в судовому засіданні) довідки № 316 від 28.10.2015 року, виданої Одеською ЗОШ № 27 І-ІІІ ступенів, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, дійсно навчається в 7-Г класі Одеської загальноосвітньої школи № 27 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області (а.с.12).

Відповідно до копії (оригінал оглянутий в судовому засіданні) довідки № 102/1-15 від 28.10.2015 року, виданої Одеським ДНЗ «Ясла-Садок» № 57, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, дійсно відвідує Одеський дошкільний навчальний заклад «Ясла-Садок» № 57 з 01.09.2014 року (а.с.13).

На території тимчасово окупованої території АР Крим, у м. Севастополі проживають мати ОСОБА_3 ОСОБА_7, дідусь ОСОБА_3 ОСОБА_8 та брат ОСОБА_3 ОСОБА_9, тобто бабуся, прадід та дядько дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Факт проживання цих осіб на території тимчасово окупованої території АР Крим підтверджується наявними в матеріалах справи копіями їх паспортів із визначенням місця їх реєстрації (а.с.15-19).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства», зобовязує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина.

Такий же обовязок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України «Про освіту».

Частиною 1 статті 18 Конвенції Організації Обєднаних Націй про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, набула чинності в Україні з 27.09.1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Згідно позовної заяви ОСОБА_3 та наданих в судовому засіданні нею та її представником пояснень, вона має намір під час літніх канікул (у період з 13.08.2016 року по 28.08.2016 року) та під час зимових канікул (у період з 28.12.2016 року по 10.01.2017 року), разом з дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виїхати до тимчасово окупованої території АР Крим без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, з метою відпочинку та відвідування родичів, що матиме істотне значення для духовного та фізичного розвитку дітей. Між тим, на неодноразові усні та письмові звернення ОСОБА_3 (а.с.24-25, 29-30) батько дітей, ОСОБА_4, безпідставно, без жодних правових та обгрунтованих аргументів не надає згоди на виїзд дітей, що шкодить їх інтересам та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування.

Статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (вісімнадцяти років). При цьому малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, а неповнолітньою - дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституціїта законів України.

ОСОБА_10 визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Так, згідно із статтею 3 цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: 1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій; 2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права,Конституціїта законів України; 3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Відповіднодо статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 367 від 04.06.2015 рокузатверджено порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, яким передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї здійснюється через контрольні пункти: громадян України, що не досягли 16-річного віку, - з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадян України, затвердженимипостановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.10.1995 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 722 від 16.09.2015 року«Про внесення змін до порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України», в пункті третьому передбачено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадян України, затвердженимипостановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року.

Так, відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України»виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено лише на підставі рішення суду (ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками та проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні.

Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та обовязків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. При цьому, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Окрім цього, з огляду на те, що порядок виїзду до тимчасово окупованої території АР Крим регулюють ті ж правові норми, що регулюють і порядок виїзду за межі України, суд вважає можливим застосувати і положення частини 2 статті 10 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Матеріалами справи встановлено, що тимчасовий виїзд ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 до тимчасово окупованої території АР Крим не суперечить їх інтересам та спрямований на реалізацію гарантованого Конституцією України та законами України права дітей на нормальний розвиток, спілкування з родичами, розширення світогляду, подорожування, оздоровлення та відпочинок, здійсненню чого перешкоджає батько дітей ОСОБА_4

Викладені обставини та норми чинного законодавства свідчать про той факт, що в даному випадку наявні усі передбачені законом підстави для:

- надання ОСОБА_3, дозволу на оформлення проїзних документів дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, без згоди батька ОСОБА_4;

- дозволу виїзду ОСОБА_5 та ОСОБА_6, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, до тимчасово окупованої території АР Крим, з метою відпочинку та відвідування родичів, у супроводі їх матері ОСОБА_3, яка представлятиме їх інтереси, захищатиме їх права, нестиме повну відповідальність за життя та здоровя дітей та забезпечить їх своєчасне повернення додому.

У свою чергу, суд вважає безпідставними, необгрунтованими і не може прийняти до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачка може залишитися на тимчасово окупованій території АР Крим на постійне проживання разом з неповнолітніми дітьми, вказане не може бути підставою для відмови в позові про надання дозволу на тимчасовий виїзд, оскільки ґрунтуються на припущеннях, позивачка гарантує повернення дітей в Україну, що підтвердила в своїх поясненнях в ході судового розгляду справи. Судом надається дозвіл на тимчасовий виїзд дітей, а відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України і ст.14 Цивільного процесуального кодексу України, обов'язок по виконанню судового рішення поширюється і на позивача.

Водночас, суд вважає, що вимоги ОСОБА_3 щодо визначення періодів поїздок дітей до тимчасово окупованої території АР Крим підлягають частковому задоволенню, а саме, на думку суду, доцільним надати такий дозвіл на період з 13.08.2016 року по 28.08.2016 року (під час літніх канікул) та відмовити у наданні дозволу на виїзд у період з 28.12.2016 року по10.01.2017 року, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Період з 28.12.2016 року по10.01.2017 року є часом Новорічних та Різдвяних свят, діти повинні та мають бути разом із своїми батьками, а тому надання дозволу на виїзд у цей період порушить як права дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, так і їх батька ОСОБА_4 щодо на спілкування та участь у вихованні.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити, що колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16.03.2016 року у справі № 6-33303ск15, під час вирішення подібної справи, дійшов до висновку, що у відповідності до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитись за кордоном. В іншому випадку дозвіл позбавляє батька дитини брати участь у вихованні та можливості спілкування і є незаконним.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені ОСОБА_3 при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 154, 155 Сімейного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання дозволу на оформлення проїзних документів дітей та надання дозволу на тимчасовий виїзд до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим задовольнити частково.

Надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Дозволити виїзд громадянину України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, який не досягнув 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим у період з 13.08.2016 року по 28.08.2016 року, з метою відпочинку та відвідування родичів, у супроводі його матері громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка представлятиме інтереси ОСОБА_5, захищатиме його права, нестиме повну відповідальність за життя та здоровя сина та забезпечить його своєчасне повернення додому.

Дозволити виїзд громадянці України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка не досягнула 16-річного віку, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим у період з 13.08.2016 року по 28.08.2016 року, з метою відпочинку та відвідування родичів, у супроводі її матері громадянки України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка представлятиме інтереси ОСОБА_6, захищатиме її права, нестиме повну відповідальність за життя та здоровя доньки та забезпечить її своєчасне повернення додому.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, сплачений судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Мишко