Справа № 373/3086/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 р. Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Опанасюк І.О.,

при секретарі Товстій В.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1О

за участю представника відповідачів ОСОБА_2О

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

Позивач у справі звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_5 та просила визнати відповідачів такими , що втратили право на користування житловим приміщенням житловим будинком №70 кв.1 по вулиці Героїв Дніпра в місті Переяслав-Хмельницький Київської області.

В судовому засіданні позивач, та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю і просили їх задовольнити , аргументувавши тим що у вказаному будинку постійно проживає лише позивач , окрім позивача в будинку зареєстровані відповідачі, однак з березня 2014 року жоден з них не проживає в даному житловому будинку , не сплачує комунальних платежів, не отримує кореспонденції за даною адресою , особистих їх речей в будинку не має, їх реєстрація в даному помешканні збільшує розміри комунальних платежів , які позивач має сплачувати з власного бюджету , що являються для ОСОБА_3 значними.

Свої позовні вимоги підтвердили актом депутата №154 від 30 жовтня 2015 року в якому зазначено що в помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею зареєстровано троє дітей: ОСОБА_5ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , але ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5ІНФОРМАЦІЯ_2 з березня 2014 року в даному помешканні не проживають та власних речей не мають. .

Відповідачі та їх представник заперечують проти позову про визнання осіб такими , що втратили право на користування жилим приміщенням, аргументувавши тим що твердження про те що відповідачі не сплачують комунальні платежі , не отримують кореспонденції за адресою реєстрації та особистих речей в будинку немає , є надуманими та не відповідають фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні відповідачі та їх представник у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням, просять відмовити , у звязку з безпідставністю позивних вимог.

Своє заперечення проти позову обґрунтували актом депутат №20 від 26 грудня 2015 року в якому зазначено що по причині того що ОСОБА_3 змінила вхідні замки в дверях , відповідачі не можуть потрапити в будинок в якому вони зареєстровані, всі ремонтні роботи які проводяться в будинку здійснюються спільними коштам ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, так як ОСОБА_3 отримувала дитячу пенсію. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вказані вимоги та вказали що ОСОБА_3М є власником вказаного приміщення та з березня 2014 року відповідачі постійно не проживають в даному приміщенні, вона проживає в м. Києві де має службове житло , в Переяслав Хмельницький приїжджає на вихідні, відповідачі не приймають участі в оплаті за комунальні послуги.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 вказав суду, що з весни по осінь 2014 року працював в житловому будинку №70 кв.1 по вулиці Героїв Дніпра в місті Переяслав-Хмельницький Київської області, а саме робив ремонт. За час його перебування у вказаному приміщенні він не бачив відповідачів. Тільки ОСОБА_5 приїздила один раз. Відповідачі з йог слів не допомагали матері робити ремонт. Постійно була присутня лише позивач та її молодший син ОСОБА_8.

Свідок ОСОБА_6 вказав, що відповідачі постійно не проживають в будинку їх матері приблизно із березня 2014 року. Причиною цьому стали їх зіпсовані відносини. Він, як брат відповідачів, їх також не бачить.

Натомість свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 вказали суду, що у вказаному будинку постійно ніхто не проживає, оскільки позивач працює та постійно проживає в Києві в службовій квартирі з 2008 року. Відповідачів ОСОБА_5, та ОСОБА_5 позивач, яка є їх матірю, не пускає до квартири, оскільки у них зіпсувались стосунки на грунті того, що ОСОБА_3 живе з чоловіком, який не сприймає її дітей та а ні він, а ні позивач не бажає їх бачити в цьому будинку. Свідок ОСОБА_11 також вказала суду, що бачить відповідача ОСОБА_5 частіше ніж її матір, ОСОБА_3, та позивач виставила речі відповідачів на вулицю та не пускає їх до будинку.

Суд заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, та дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Підстави для виселення тимчасових жильців встановлені ст. 116 Житлового Кодексу УРСР в редакції чинній на момент розгляду данного спору, тобто із змінами від 05.04.2015року.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

В пункті 33 ППВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав встановлено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, тобто, статтей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відтак, оскільки судом встановлено законність набуття права користування квартирою відповідачами за первісним позовом, виявлено відсутність підстав для виселення відповідачів передбачених ст. 116 ЖК УРСР, не встановлено, що позивачу здійснюються прершкоди в користуванні його власністю та встановлено, що обставини, які стали підставою для вселення на даний час продовжують існувати, у суду відсутні підстави для задоволення данного позову.

Статтею 15 ЦК України зазначено що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення невизнання або оспорювання та захист свого інтересу який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В даному випадку позивач звернувся до суду в порядку п.3 ч.2 ст.16 ЦК України у аспекті припинення дії яка порушує право, а саме шляхом предявлення негаторного позову, однак ані позивач ані представник позивача не вказали суду чим саме порушено право позивача ким воно не визнано або оспорюється.

Суд приймає до уваги позицію представника позивача ОСОБА_1 про те що відповідачі свідомо та добровільно не проживають в будинку в якому вони зареєстровані та який належить позивачу що є їх абсолютним правом відповідно до ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року та доводи представника відповідачів ОСОБА_2 про поважність відсутності відповідачів за адресою: вул. Героїв Дніпра 70/1 в місті Переяслав-Хмельницький Київської області в звязку з їх навчанням та умовами що склалися в даній сімї .

Натомість ст. 10 , 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті факти на які посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Відтак оскільки позивачем та його представником не зазначено та необґрунтовано в чому саме полягає порушення права позивача відповідачами , встановлення тривалості не проживання відповідачів у вказаному будинку , як підстава позбавлення останніх права користування таким приміщенням не може бути враховано судом.

Відтак, у суду відсутні законні підстави для задоволення даного позову.

На підставі ст.ст.71, 72, 109, 116, 156 Житлового кодексу УРСР ст. 15, 391,396 ЦК України, керуючись ст.ст.10,60,61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання осіб такими,що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: І.О.Опанасюк