АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 654/5243/14-ц Головуючий в І інстанції Охтень А.А. Номер провадження 22-ц/791/145/16 Доповідач Орловська Н.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Орловської Н.В.

Суддів: Кутурланової О.В.

Майданіка В.В.

секретар Прушинська О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого за час шлюбу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя

В С Т А Н О В И Л А :

11 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 його особистою власністю, з тих підстав, що вказаний будинок на підставі договору купівлі - продажу від 26.12.1977р. придбав батько ОСОБА_4, а він постійно користується цим будинком із 1999р.

Шлюб із відповідачкою зареєстрований у 2003р. та припинений рішенням суду 04.10.2013р. У період шлюбу, в 2009р., вказаний будинок зареєстрований як об'єкт нерухомості та видано свідоцтво про право власності після відмови батька від свого права власності на підставі його заяви, поданої до Чулаківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

У січні 2015р. ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ цього ж житлового будинку, набутого під час шлюбу на спільні кошти подружжя.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 його особистою власністю. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення яким її позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів встановила такі обставини.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі із 03.10.2003р. по 04.10.2013р.

В період шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності, виданого Херсонським БТІ 04.03.2009р. на підставі рішення виконкому Чулаківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 05.02.2009р.

Визнаючи вказаний житловий будинок особистою власністю позивача, суд виходив з того, що право власності ОСОБА_3 набув через відмову його батька, ОСОБА_4, який відмовився від свого права власності на цей будинок.

Проте з таким висновком погодись не можна.

У відповідності до положень ст. 4 ЦК УРСР, в редакції чинній із 01.01.1964р., що діяла на час виникнення зазначених правовідносин, цивільні права та обов'язки виникають в тому числі на підставі угод, передбачених законом.

Право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинний на час його набуття. А саме, згідно ст. 128 ЦК УРСР, в редакції від 01.01.1964р., що діяла на час укладання вказаного договору, право власності набувача майна виникає з моменту передачі речі. До передачі речі прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа речі.

В матеріалах справи наявні письмові докази на підтвердження факту про те, що 26.12.1977р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі - продажу житлового будинку АДРЕСА_1, який посвідчений нотаріально уповноваженою особою Чулаківської сільської ради, про що в книзі реєстрації нотаріальних дій внесений запис №221. Земельна ділянка площею 0,25 га виділена ОСОБА_4 для обслуговування житлового будинку.

Наявність прав власності на вказаний будинок за набувачем ОСОБА_4 внесена у по господарській книзі Чулаківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, відкрито особистий рахунок НОМЕР_1, згідно якого домоволодіння складається із житлового будинку 1963 року забудови, літньої кухні 1965 року забудови, погребу 1980 року забудови, що відповідало положенням вказівок по веденню по господарських книг в сільських радах, затверджених ЦСУ СРСР від 13.04.1979р. № 112/5 та Інструкції по веденню по господарського обліку в сільських, селищних радах, затвердженої наказом Держкомстату від 17.07.2000р., зареєстрованого у Мінюсті України 08.08.2000р. № 480/4701.

Наведені правові норми, не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Враховуючи, що наведений вище договір укладений із дотриманням нотаріальної форми, як це встановлено ч.1 ст. 47 наведеного Кодексу, та з дотриманням порядку, визначеному ст. 14 Закону УРСР «Про державний нотаріат», слід дійти висновку про те, що право власності на спірний житловий будинок належить ОСОБА_4

За відомостями, наявними у технічній документації на спірний будинок, складеної станом на час інвентаризації у 2009 році зазначено, що прибудова до житлового будинку, ганок і огорожа зведені у 1975р., літня кухня літ.«Б», сіни літ.«б», тераса літ.«б-1», гараж літ. «В», «Е», сарай літ. «Г» збудовані у 1977р., а сарай літ. «Ж», погріб та споруда №1 зведені у 1979р. (а.с.38-40)

Крім того, господарські споруди: туалет, душ і злив, зведені у 2009р. внесені у технічний паспорт вказаного домоволодіння. В ході судового розгляду справи сторони визнали той факт, що саме ці господарські споруди були зведені за кошти подружжя під час шлюбу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу, укладеному 26.12.1977р. набув право власності на вказаний будинок, але на підставі письмової заяви у 2009р. відмовився від свого права власності на цей будинок на користь сина ОСОБА_3, а тому останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке є його особистою власністю та не належить до спільного майна подружжя і поділу між ними не підлягає.

Проте, з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки перехід прав власності за визначенням ст. 328, 334 ЦК України, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У даному випадку свідоцтво про право власності на спірний будинок на ім'я позивача ОСОБА_3 видано 05.02.2009р. за рішенням Чулаківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області від 05.02.2009р. з тих підстав, що власник ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_6 подали письмову заяву від 04.02.2009р. про відмову від свого права власності на нерухоме майно на користь сина ОСОБА_3 (а.с. 72,73).

Враховуючи, що власник майна, ОСОБА_4 у відповідності до положень ч.2 ст. 11, ст. 346, 347 ЦК України не вчиняв дій, спрямованих на припинення свого права власності на спірне нерухоме майно, а подана ним заява про відмову від свого права власності не є правочином, що створює правові підстави для виникнення у позивача права власності на це ж нерухоме майно, висновок суду про визнання його особистою приватною власністю, ОСОБА_3, не ґрунтується на наведених вище нормах законодавства та суперечить встановленим обставинам справи.

Сам по собі факт зведення у 2009р. за час шлюбу сторін частини господарських споруд не є підставою для набуття ними прав власності на об'єкт нерухомого майна, права власності на який у попереднього власника ОСОБА_4 не було припинено у визначеному законом порядку.

Отже, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 належить скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні його позову із викладених вище підстав.

Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст.ст. 60,69,70 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Розмір часток кожного із подружжя є рівними.

Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у ст. 57 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов'язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі є особистою власністю одного із подружжя, покладений на останнього.

Як встановлено в ході розгляду справи, право власності на будинок на підставі договору від 26.12.1977р. належить ОСОБА_4, який не був залучений до розгляду даної справи.

За час шлюбу сторін у 2009р. ними збудовані лише господарські споруди та витрачені кошти на ремонт вказаного житлового будинку, що не є підставою для набуття прав власності на житловий будинок для ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Доказів щодо обсягу понесених витрат подружжя, а також вартість поліпшення нерухомого майна сторони не надали і питання компенсації цих витрат предметом спору не були у даній справі.

Отже, висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ житлового будинку між подружжям слід визнати правильним, доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову слід залишити без змін.

Ні підставі викладеного, ст.ст. 11, 346, 347 ЦК України, ст.ст. 3, 60, 69, 57 СК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на житловий будинок скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю набутого у шлюбі нерухомого майна.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ____________ Н.В.Орловська

Судді: ____________ О.В.Кутурланова

____________ В.В.Майданік