Номер провадження: 22-ц/785/426/16
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Ващенко Л.М., Плавич Н.Д.,

при секретарі - Коноваленко Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про визнання права власності на ? частину квартири та стягнення витрат на будівництво квартири

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача:

-витрати на будівництво 1/2 частини квартири в розмірі 226 695 грн., що еквівалентно 45 339,0 доларам США за курсом НБУ на 2006 рік;

-2 600 150 грн., що еквівалентно 104 006,78 доларів США з урахуванням індексу інфляції за час прострочення за період з 2007 року до 2014 року;

-три проценти річних від простроченої суми - 241 749,75 грн., що еквівалентно 9 669,99 доларів США,

а всього 2 841 919,75 грн., що еквівалентно 113 676,77 доларів США.

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 з серпня 2003 року до травня 2007 року.

30 червня 2004 року ними на ім'я відповідача була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 46,8 кв. м., житловою площею 24,6 кв. м. Навесні 2005 року вона до цієї квартири за власні кошти самочинно прибудувала кімнату та кухню, загальною площею 32,3 кв. м.

Зазначала, що після реконструкції квартира складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею 79,1 кв. м., житловою площею 30,5 кв.м., підсобною площею 48,6 кв.м. Посилаючись на те, що:

-для придбання та реконструкції спірної квартири, нею були продані квартири, належні їй на праві особистої власності;

-28 березня 2007 року між нею та відповідачем укладені угода та попередня угода про продаж їй ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1;

-звернення до відповідача про виконання вказаних угод до позитивних результатів не призвели,

позивачка просила задовольнити її вимоги на підставі ст. ст. 357, 363 ЦК України (а.с. 2-3, 66-67).

Представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та пропуск позивачкою строку позовної давності.

Третя особа ОСОБА_5 позов не визнала, посилаючись на його необґрунтованість.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог відмовлено (163-165).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.172-174).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того ,що позовні вимоги заявлені позивачкою є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження. Також суд зазначив, що позивачкою пропущено строк позовної давності без поважних причин, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вказаного позову.

Проте повністю погодитись з такими висновками не можна.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 на час розгляду справи є власником квартири АДРЕСА_1 що складається з 2-х жилих кімнат, загальною площею 79.1 кв.м. Підставою набуття ним права власності на зазначену реконструйовану квартиру є рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2006 року у цивільній справі № 2-1992/2006 за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання права власності.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30 червня 2004 року ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 46,8 кв.м., яка складалася з однієї житлової кімнати площею 24,6 кв.м. та підсобних приміщень.

Під час експлуатації спірної квартири позивач здійснив її реконструкцію. Зокрема, до квартири з боку фасаду будівлі він прибудував кухню-столову, площею 32,5 кв.м., за рахунок старої кухні та часткового переносу не несучих стін облаштував дві жилі кімнати площею 17,5 кв.м. та 13 кв.м. В результаті проведеної реконструкції загальна площа квартири збільшилась та складає 79,1 кв.м., жила 30,5кв.м., підсобна 48,6 кв.м.

У зв'язку з проведенням реконструкції приміщення з дотриманням встановлених законодавством норм та вимог,суд визнав за ОСОБА_4 право власності на реконструйовану квартиру.

Дані про те, реконструкція вказаної квартири проведена ОСОБА_3 та за її рахунок матеріали вказаної справи та рішення суду не містять.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2006 року, зареєстроване у відповідному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 07 березня 2006 року, набрало законної сили та ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку не оскаржено (а.с. 116,153а,154).

Судом також встановлено, що іншим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2014 року у цивільній справі №2/1522/8277/1, яке набуло законної сили, питання про проживання сторін однією сім'єю вже було вирішено. Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_4 з 01 липня 1967 року по 31 серпня 2010 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, в т.ч. про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 та проживання з ним однією сім'єю у період з серпня 2003 року по травень 2007 року (а.с.93-98, 99-102).

Враховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших цивільних справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Здійснення переоцінки наведених вище судових рішень іншим судом, в т.ч. на підставі пояснень ОСОБА_3 щодо здійснення самочинної реконструкції спірної квартири у 2005-2006 р.р. під час проживання з відповідачем однією сім'єю саме нею та за її кошти; показань свідків ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про зазначені обставини, було б порушенням вимог процесуального закону.

Правильно суд першої інстанції дав оцінку й угодам, укладеним сторонами 28 березня 2007 року (а.с. 8, 9).

Так, 28 березня 2007 року між позивачкою та відповідачем укладено у простій письмовій формі попередній договір про продаж квартири, згідно з яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_3 ? частину належної йому квартири АДРЕСА_1.

За правилами ч.1 ст.635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

При цьому, форма основного договору у даному випадку встановлена правилами ст.657 ЦК України, згідно якої договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, вказаний попередній договір від 28 березня 2007 року мав бути вчинений у письмовій формі та підлягав нотаріальному посвідченню.

За правилом ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, укладений між сторонами попередній договір є нікчемним з моменту укладання та не може бути підставою для виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків щодо спірного майна.

Додатково судом першої інстанції обґрунтовано враховано те, що в текстах попереднього договору від 28 березня 2007 року та угоди про зобов'язання оформити ? частину квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу з позивачем сторонами не визначено такої істотної умови для подібного роду договірних зобов'язань, як умова про купівельну ціну предмету продажу, що позбавляє також ОСОБА_3 у майбутньому права вимагати повернення в якості переданого за цим договором купівельну ціну.

Таким чином, наведені обставини спростовують посилання позивачки на зазначені угоди в якості підстав для набуття та визнання за нею права власності на відповідне майно на підставі ст.ст.357,363 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 ніколи не заперечував про намір переоформлення спірної квартири на ОСОБА_3 та її доньку, на вказаний висновок суду не впливають.

Обґрунтованими колегія суддів вважає і висновки суду першої інстанції щодо оцінки боргової розписки від 05 травня 2005 року.

За змістом боргової розписки від 05 травня 2005 року, позивачка передала відповідачу суму позики у розмірі 5000,0 доларів США, що свідчить про існування боргових зобов'язань між сторонами та не може бути підставою для виникнення у ОСОБА_3 права на спірну квартиру(а.с.6,7).

В тексті зазначеної боргової розписки від імені відповідача викладено іншу умову зобов'язання, що стосується спірної квартири (а.с.7). Зокрема, в якості іншої умови цієї розписки відповідач гарантував передачу спірної квартири. Проте це зобов'язання правильно не розглянуто судом першої інстанції в якості зобов'язання передати майно у власність позивачці, оскільки стороною не зазначено, яким саме чином та способом має бути передане майно: у користування чи у власність.

При цьому, враховуючи, що така сама умова за іншою угодою вже була оцінена судом, в результаті чого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про її нікчемність у зв'язку із недотриманням письмової нотаріальної форми, такі ж висновки стосуються й цього документу.

Буквальне ж тлумачення наведеного зобов'язання свідчить про його виконання зі сторони відповідача, оскільки спірна квартира й на час постановлення цього рішення перебуває у володінні та користуванні позивачки ОСОБА_3, яка з 2005 року до сьогоднішнього дня користується спірною квартирою та проживає в ній разом зі свою неповнолітньою дочкою.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що аналізований документ, складений від імені відповідача не може слугувати підставою для задоволення вимог за цим позовом за визначеними позивачем предметом та підставами.

Суд дав також належну оцінку посиланням позивачки на ту обставину, що нею було продано квартиру, належну їй на праві приватної власності, з метою передачі коштів відповідачу для придбання та реконструкції спірної квартири, оскільки такий продаж відповідно до договору купівлі-продажу вчинено нею 12 травня 2005 року, тоді як спірна квартира придбана відповідачем 30 червня 2004 року, тобто, до вчинення позивачкою продажу власної квартири у м. Білгороді-Дністровському.

В оцінці спірної ситуації суд першої інстанції вірно застосував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року, справа номер 6-79цс13, згідно з якою суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Застосовуючи цю позицію до розглядуваного спору, суд врахував, що позивачка на обґрунтування своїх претензій на спірну квартиру повинна була навести докази саме існування спільних сумісних коштів та /або спільної праці разом з відповідачем, які призвели до виникнення спірного майна. Втім, судом таких належних доказів отримано не було, такі обставини доведені позивачкою не були, а тому залишилися необґрунтованими.

Правильним є й висновок суду , що ОСОБА_3 не надала належних доказів її участі у витратах на будівельні роботи, що проводилися у спірній квартирі, внаслідок чого відбулося збільшення та поліпшення спірного майна.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не визнав належними доказами надані позивачкою копії документів («Договірна ціна» та «Локальний кошторис на будівельні роботи №2-1-1») на а.с.10-11,12-20, оскільки жоден з них не містить відомості щодо витрат на реконструкцію ОСОБА_3

Не бере до уваги колегія судів й посилання позивачки на укладення нею договорів купівлі-продажу належних їй квартир 06 березня 2004 року та 12 травня 2005 року за 9474грн. та 9424 грн. відповідно За відсутності будь-яких документів, які підтверджують витрати ОСОБА_3 на реконструкцію, сам по собі факт отримання нею 18898 грн. від продажу квартир також не свідчить про її витрати на реконструкцію квартири (а.с.4, 232).

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 за необґрунтованістю позовних вимог.

Разом з тим, суд констатував пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності без поважної причини, вважаючи, що зазначена обставина є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні вказаного позову.

Проте суд першої інстанції не взяв до уваги, що положення цивільного законодавства про позовну давність поширюється лише на випадки пред'явлення обґрунтованого позову.

Так, постановою Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» №14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, як з підстав необґрунтованості позовних вимог, так і у зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд усупереч наведеним роз'ясненням не врахував, що ці підстави є взаємовиключними та при вирішенні позову одночасно застосовуватися не можуть.

Виходячи з наведеного, з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року підлягає виключенню посилання на пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року посилання на пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності.

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков