Провадження № 22-ц/780/4465/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 26 28.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 липня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2016 року у справі:

- за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором;

- за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «Неос Банк» про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 7 липня 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» і відповідачкою ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_3.) було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав відповідачці кредит на особисті потреби в розмірі 80000 грн. строком на 10 років із розрахунку 17,9 % річних, а відповідачка зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що ПАТ «Неос Банк», який є правонаступником ПАТ «Банк Кіпру», уклав 21 липня 2014 року із ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу, згідно якого банк відступив товариству право вимоги за рядом кредитних та забезпечувальних договорів, в тому числі за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_2 Посилався, що внаслідок укладення вказаного договору факторингу відбулася заміна кредитора і до ТОВ «Кредитні ініціативи»перейшло право вимоги за кредитним договором, боржником за якими є відповідачка ОСОБА_2 Про відступлення права вимоги позичальниця була повідомлена письмово.

Зазначав, що за умовами кредитного договору укладеного з відповідачкою, остання згідно графіку погашення кредиту мала повертати кредит щомісячними платежами в розмірі 667 гривень, однак не виконує цих обов'язків, має прострочену заборгованість. Письмова вимога ТОВ «Кредитні ініціативи» про погашення боргу та наслідки її невиконання у вигляді дострокового стягнення боргу за кредитом, направлена відповідачці 25 листопада 2015 року, залишена нею без задоволення. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути з відповідачки на користь товариства борг за кредитом станом на 5 листопада 2015 року в розмірі 61496,84 грн., з яких 52653 грн. - тіло кредиту, 8843,84 грн. - проценти та судові витрати.

У березні 2016 року відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічний позов, в якому просила визнати недійсним договір факторингу, укладений 21 липня 2014 року між ПАТ «Банк Кіпру» і ТОВ «Кредитні ініціативи». Вимоги мотивувала тим, що згідно Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» укладений між ПАТ «Неос Банк» і ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу в частині придбання права вимоги до неї як фізичної особи, яка не володіє статусом суб'єкта господарюваня, є наданням фінансової послуги, не включеної до переліку дозволених фінансових послуг, що в силу ст.215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

У квітні 2016 року відповідачка доповнила зустрічні вимоги і просила зобов'язати ТОВ «Кредитні ініціативи» підтвердити наявність і повернути їй оригінали договору дарування квартири, технічний паспорт на квартиру та зобов'язати не нараховувати проценти за час прострочення кредитора, встановивши новий графік погашення боргу.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2016 року первісний позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено, стягнуто із відповідачки на користь товариства борг за кредитним договором в розмірі 61496,84 грн. та судовий збір в розмірі 1218 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_2подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог товариства в повному обсязі, посилаючись на порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Скаргу мотивує тим, що вона в період із липня по грудень 2014 року своєчасно і в повному обсязі сплачувала кредит, однак на її звернення щодо збереження оригіналів документів на квартиру як предмет іпотеки їй чіткої відповіді не дали. Відповідно у зв'язку із відмовою кредитора повернути борговий документ вона як боржник має право затримати виконання зобов'язання, чим вона і скористалася. Крім того, суд не врахував, що ТОВ «Кредитні ініціативи» неправомірно порушило її права, передбачені п.3 ст.10 Закону України «Про іпотеку», відмовившись надати всі документи, необхідні для перевірки стану, умов збереження і користування предметом іпотеки, тобто має місце прострочення кредитора.

В суді апеляціної інстанції ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Неос Банк» належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи первісний позов ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка ОСОБА_2 не виконує передбачені кредитним договором обов'язки по поверненню отриманих кредитних коштів шляхом внесення щомісячних платежів і має прострочену заборгованість, що у свою чергу відповідно до закону, умов кредитного договору та договору про відступлення права вимоги є підставою для дострокового стягнення на користь нового кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитом у повному обсязі.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

За положеннями статей 512-514,516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання. До нового кредитора переходять у повному обсязі права первісного кредитора у зобов'язанні. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 07 липня 2011 року між ПАТ «Банк Кіпру» і відповідачкою ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_3.) укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачці кредит на особисті потреби в розмірі 80000 грн. строком на 10 років із розрахунку 17,9 % річних, а відповідачка зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування. Повернення кредиту згідно п.п.2.2.3, 2.2.4 кредитного договору передбачено шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом в розмірі 667 грн. та процентами згідно графіку платежів (додаток № 1). Згідно п.3.3.5 кредитного договору у випадку прострочення платежів банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в повному обсязі (а.с.5-7).

Також, судом встановлено, що 21 липня 2014 року ПАТ «Неос Банк» (правонаступник ПАТ «Банк Кіпру») уклав із ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу із додатками (додаток № 1 - реєстр заборгованостей боржиків, додаток № 2 - акт прийому передачі заборгованостей, додаток № 3 - форма письмового повідомлення боржника про відступлення права вимоги), згідно якого банк відступив, а товариство набуло права вимоги за рядом кредитних договорів, в тому числі за кредитним договором, боржником за якими є відповідачка ОСОБА_2 (а.с.18-28). Про відступлення права вимоги відповідачка була повідомлена банокм і товариством спільним листом від 25 липня 2014 року із зазначенням платіжних реквізитів, за якими необхідно сплачувати кредит, який відправлений на її адресу 13 серпня 2014 року, що стверджується реєстром поштових відправлень (а.с.41-42).

Крім того, судом встановлено, що позичальниця ОСОБА_2 не виконувала обов'язків по щомісячному поверненню кредиту, покладених на неї умовами кредитного договору, із січня 2015 року припинила погашення тіла кредиту і відсотків, має прострочену заборгованість. Письмове повідомлення позивача про необхідність погашення заборгованості та наслідки його невиконання у вигляді дострокового стягнення кредиту в розмірі 61496,84 грн., з яких 52653 грн. - тіло кредиту, 8843,84 грн. - проценти, відправлене 25 листопада 2015 року залишене без задоволення (а.с.16-17).

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин з огляду на невиконання відповідачкою умов кредитного договору суд вірно задоволив вимоги та достроково стягнув борг за кредитним договором на користь позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» як нового кредитора, який у встановленому законом порядку набув права вимоги до відповідача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо ненадання їй оригіналів документів на передане в іпотеку майно, зокрема квартиру, що розташована у м.Макіївка Донецької області, не спростовують висновків суду про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову і стягнення боргу.

Такі доводи взагалі не стосуються предмету спору, в даній справі. Спірні правовідносини щодо стягнення боргу, не пов'язані з іпотекою, а витікають із укладеного кредитного договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин має бути застосована ч.4 ст.545 ЦК України, яка надає ОСОБА_2 право не повертати кредит у зв'язку із ненаданням їй оригіналів документів на передане в іпотеку майно (квартиру), і буде мати місце прострочення боржника необгрунтовані.

Згідно ч.4 ст.545 ЦК України у разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За змістом даної норми вона регулює питання підтвердження виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором. В даному спорі боргове зобов'язання щодо повернення кредитних коштів боржницею ОСОБА_2 не виконане і кредитором ТОВ «Кредитні ініціативи» не прийняте, що у свою чергу виключає застосування даної норми до спірних правовідносин, як помилково вважає апелянт.

Крім того, оригінали правовстановлюючих документів на передану в іпотеку квартиру не є борговими документами чи розпискою в розумінні ст.545 ЦК України.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що ТОВ «Кредитні ініціативи змінило графік сплати по кредиту та незаконно нараховувало штрафні санкції за прострочення платежів. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути із ОСОБА_2 лише тіло кредиту - 52653 грн. та проценти - 8843,84 грн. Вимоги про стягнення пені чи штрафу відсутні.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним договору факторингу, суд керувався його недоведеністю і відсутністю підстав для визнання договору недійсним із заявлених відповідачкою правових підстав. При цьому суд виходив з того, що укладений 21 липня 2014 року між ПАТ «Неос Банк» і ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу відповідає вимогам чинного законодавства.

Відмовляючи і задоволенні решти вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2, суд виходив із їх безпідставності і необгрунтованості.

Колегія суддів погоджується із такими висновками і вважає їх правильними.

Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договір цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг визначено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ч.5 ст.5 якого, встановлює спеціальну норму, що регулює виключно порядок надання послуг з факторингу. Вказаною нормою законодавець закріпив, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Тобто, законодавець не виключає безпосередньо фізичних осіб з переліку осіб, що беруть участь у фінансовій операції факторингу.

Отже, висновки суду щодо відмови у позові про визнання договору факторингу недійсним із наведених у зустрічному позові підстав є вірними.

Даючи оцінку посиланням відповідачки на наявність розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року суд першої інстанції вірно виходив з того, що розпорядження суперечить як Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Цивільному кодексу України, так і Положенню про Державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України, затвердженому Указом Президента України від 4 квітня 2003 року(що діяло на той час).

Невідповідність даного розпорядження правовим актам вищої юридичної сили встановлена Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року у справі № 2а-12909/12/2670, якою було скасовано п.1 вказаного розпорядження, згідно якого до фінансових послуг факторингу було віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб'єктів господарювання, на якому базувалось таке відступлення, отримання плати за користування грошовими коштами, наданим у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 6 липня 2015 року при розгляді справи № 6-166цс15, відповідно до якого договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг і не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, не є таким, що порушує публічний порядок, а відтаксуди прийшли до помилкового висновку, що договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і ТОВ «Кредитні ініціативи», є таким, що порушує публічний порядок та визнали його нікчемним.

Доводів щодо незаконності рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: