Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Кириченко Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення коштів -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним позовом 31.08.2015 року мотивуючи тим, що 15.03.2013 року уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір № 15/03 ( далі - Договір), предметом якого є намір сторін вчинити купівлю - продаж або інший правочин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки загальною площею 0,1922 га за цією ж адресою. Згідно п.1.2 даного договору вказаний будинок належить продавцю ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 34196 від 16.01.2003 року виданого комунальною службою приватизації державного житлового фонду м. Біла Церква та зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 20.01.2003 року у реєстрову книгу № 123 за № 13469. Відповідно до п.2.3. Договору продавець отримав від покупця до підписання даного Договору аванс за нерухоме майно, що зазначене в п. 1 цього Договору, в розмірі 10 000 грн., що еквівалентно 1250 дол. США по курсу на день підписання Договору. Крім того, 21.05.2013 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 1000 грн.( що еквівалентно 125 дол. США), як додаток до завдатку за купівлю вище вказаного будинку відповідно до Договору. П.3.1. Договору передбачено, що Продавець зобов'язується продати належне йому нерухоме майно по ціні вказаній в п. 1.3 даного Договору за 144 000 грн. до 30.05.2013 року. В п. 5.1 Договору про відповідальність сторін передбачено, що у разі невиконання Продавцем обов'язків передбачених даним договором до 30.05.2013 року Продавець повинен повернути покупцю отриманий аванс у повному розмірі 11 000 грн., а також сплатити Покупцю штраф в розмірі, який дорівнює сумі отриманого авансу, тобто 11 000 грн., всього 22000 грн. 30.05.2013 року на останній день виконання Договору по продажу - купівлі будинку відповідач не надала в агентство нерухомості «Наша Оселя» необхідні документи на продажу будинку і він зрозумів, що ОСОБА_2 не має намірів продавати будинок, і згадавши, як за декілька днів, коли вони були в офісі по вул. Яр. Мудрого, вона сказала, що і не думає продавати будинок, а потім перепитавши її про це, вона сказала, що просто так це сказала. 31.05.2013 року він звернувся до квартирантів в селі Сухоліси Білоцерківського району і спитав, коли вони звільняють будинок, а вони повідомили, що не мають можливості забрати свої меблі, побутові прилади і інші речі, тому, що немає куди їх перевозити, а тому будуть проживати в даному будинку і він зрозумів, що необхідно розірвати Договір. 31.05.2013 року він написав відповідачам заяву про те, що в зв'язку з невиконанням Договору Продавцем ОСОБА_2, Договір розривається і просив повернути йому аванс в сумі 11 000 грн. Відповідачі копії його заяв отримали, але відмовились від розписки про їх отримання. Після чого він направив заяви відповідачам на адресу: АДРЕСА_2, але і ці листи вони відмовились отримувати. На неодноразові звернення до ОСОБА_2 про повернення авансу вона категорично відмовляється. Відповідач ОСОБА_4, при укладення Договору № 15/03 від 15.03.2013 року відмовлявся ставити печатку Агенства «Наша оселя», пояснюючи тим, що печатку не обов'язково ставити і тільки на його неодноразову вимогу печатка все ж таки була поставлена на Договорі. Крім того, ОСОБА_3, в п. 1.2 Договору вказав, що будинок належить Продавцю ОСОБА_2, що є обманом, тому , що будинок належить не ОСОБА_2, а її дітям , які проживають в Канаді, а також, не були своєчасно підготовлені документи на продаж будинку і в його діях вбачається змова між ним і ОСОБА_2, щоб не виконати умови Договору, а аванс привласнити на користь ОСОБА_2, що вона з успіхом та з допомогою ОСОБА_4 і зробила, а тому відповідачі за нанесені збитки повинні відповідати солідарно. Позивач просить стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 солідарно аванс за нерухоме майно в розмірі 11 000 грн. і штраф у розмірі 11000 грн. за невиконання Договору № 15/03 від 15.03.2013 року на його, ОСОБА_1, користь.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та зазначив, що про оцінку вартості будинку і земельної ділянки. В документах які готувала ОСОБА_2, йому було невідомо, за оформлення документів для укладення договору купівлі - продажу він кошти не сплачував, при укладенні попереднього договору № 15/03 були присутні обидві сторони договору і підписали його. Відповідач, до підписання даного Договору, проживала в його квартирі деякий час, де він і передав їй кошти, а ОСОБА_2 отримала їх в розмірі 10 000 грн. в забезпечення укладення Договору купівлі - продажу будинку і земельної ділянки. Розписку про отримання даних коштів не писала, а писала розписку про отримання 1000 грн., як додаток до попереднього договору. На час підписання Договору № 15/03 документів на майно ще не було і відповідач повідомила, що надасть усі необхідні документи під час укладення Договору купівлі - продажу. 30.05.2013 року він повинен був з'явитись до Агентства «Наша оселя», оскільки до цього вони не обговорювали питання щодо нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу. В призначений день він з'явився в Агентство, а ОСОБА_2 не було, тому він написав заяву 30.05.2013 року про розірвання Договору № 15/03 і повернення коштів.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, подала до суду письмові заперечення та зазначила, що для того, щоб укласти попередній договір № 15/03 позивач і ОСОБА_3 оглянули оригінали документів на будинок і земельну ділянку і вже після цього даний Договір було складено і підписано сторонами. 30.05.2013 року сторін Договору чекала нотаріус, яка перекладала довіреність її дітей на вчинення дій щодо продажу будинку, а позивач не з'явився. Після підписання попереднього договору вона почала підготовку необхідних документів і до укладення договору купівлі - продажу вже було виготовлено витяг з реєстру про майно та нормативно грошова оцінка земельної ділянки. На виготовлення необхідних документів вона витратила 9000 грн., 29.05.2013 року позивачу було надано для ознайомлення звіт про оцінку вартості будинку в розмірі 75 000 грн. і вона повідомила ОСОБА_1 про те, щоб він сплатив половину коштів за витрати понесені на виготовлення документів, тому позивач дав їй 1000 грн., а вона написала розписку. Будинок АДРЕСА_1 їй не належить, тому вона не мала права вчиняти будь - які дії щодо його відчуження. Попередній договір № 15/03 від 15.03.2013 року вона підписала, оскільки їй необхідно було його пред'явити для інших осіб, як підтвердження того, що в найближчий час в неї будуть кошти для придбання приміщення під офіс, але 10 000 грн. від ОСОБА_1 вона не отримувала. 29.05.2013 року ОСОБА_1 після ознайомлення з вартістю будинку і земельної ділянки сказав, що не згоден з оцінкою, а 30.05.2013 року, коли вони зустрілись в Агентстві «Наша оселя», він відмовився від укладення договору купівлі - продажу. Заяву від позивача про розірвання попереднього договору та повернення коштів не отримувала.

Представники відповідача ОСОБА_2, адвокати за договором, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов в частині заявлених до нього вимог не визнав, надав до суду письмові заперечення проти позову та зазначив, що до нього звернулись обидві сторони і розповіли що мають намір укласти правочин щодо укладення в майбутньому договору купівлі - продажу житлового будинку і земельної ділянки. Документи на дане майно були у ОСОБА_2, яка мала намір продати житловий будинок з господарськими будівлями і земельну ділянку в селі Сухоліси, а ОСОБА_1 мав намір придбати дане майно. Він склав попередній договір № 15/03 від 15.03.2013 року, сторони його прочитали, погодились і підписали. Для підготовки документів для укладення договору купівлі - продажу він розповів які дії необхідно вчинити і які будуть витрати, сторони все влаштовувало і він розпочав процедуру підготовки документів: звернувся до оцінювача, до Держземагентства, нотаріусів. Потім ОСОБА_2 повідомила йому, що ОСОБА_1 відмовляється від укладення договору купівлі - продажу. В період підготовки документів було видно, що будинок належить дітям ОСОБА_2, тому необхідно було мати довіреність від них на вчинення правочину. В проміжок часу між попереднім договором і 30.05.2013 року ОСОБА_2 принесла довіреність і показала її ОСОБА_1 Згідно даної довіреності діти не заперечували проти продажу будинку і надали такі повноваження ОСОБА_2 Перед укладенням договору купівлі - продажу ОСОБА_1 сказав, що не бажає купувати будинок і земельну ділянку, а ОСОБА_2 мала намір продати дане майно. Довіреність була сформована 17.01.2013 року, 22.01.2013 року була завірена і 30.05.2013 року була посвідчена нотаріусом, отже на момент укладення основного договору всі необхідні документи були готові. 18.12.2015 року він запросив ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на зустріч для врегулювання питання мирним шляхом, позивач повідомив, що не проти придбати будинок, а відповідач погодилась на продаж, він запропонував укласти додаток до попереднього договору чи укласти нову угоду із визначенням терміну для укладення основного договору, однак ОСОБА_1 сказав, що не буде укладати такі угоди. За звичай сплата коштів за попереднім договором проводиться між сторонами до його укладення чи під час укладення, в даному випадку під час укладення Договору № 15/03 в його присутності кошти не передавались, а на питання щодо наміру підписати даний договір ОСОБА_2 сказала, що готова його підписати. ОСОБА_2, в період дії договору, для отримання з відповідних організацій документів та їх підготовки до укладення договору купівлі - продажу будинку і земельної ділянки дала йому кошти в розмірі близько 9300 - 9700 грн. Заяву від позивача про розірвання попереднього договору та повернення ОСОБА_2 коштів не отримував.

Суд, заслухавши осіб які приймають участь у справі, покази свідка ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2/357/1128/15, 357/972/15-ц, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням положень статей 55, 124 Конституції України та відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України і ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, проте лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а юрисдикція судів поширюється на всі відносини, що мають правовий характер.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

15.03.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір № 15/03 ( далі - Договір) на основі типової угоди наданої фізичною особою - підприємцем Агентство нерухомості «Наша оселя» ОСОБА_3, договір підписано сторонами та виконавцем, що підтверджується копією договору та визнається сторонами. ( а.с.4).

Відповідно до ч.1 Договору, його передметом є наміри сторін вчинити купівлю - продаж або інший правочин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, загальною площею 0,1922 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

Житловий будинок АДРЕСА_1 належить продавцю на підставі Договору дарування № 34196 від 16.10.2003 року, виданого Комунальною службою приватизації Державного житлового фонду м. Біла Церква та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 20.01.2003 року у реєстрову книгу № 123 за реєстровим № 13469. Повна вартість об'єктів нерухомості становить 144 00 грн., що еквівалентно 18000 доларів США по курсу на день підписання Договору.

Відповідно до умов ч.3,ч.4 Договору, сторони зобов'язались в майбутньому до 30.05.2013 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу об'єктів нерухомості чи інший правочин на умовах і в порядку, визначених цим Договором.

Відповідно до п.2.3 Договору, продавець отримав від покупця до підписання даного Договору аванс за нерухоме майно, що зазначене в п.1 цього Договору, в розмірі 10 000 грн., що еквівалентно 1250 дол. США по курсу на день підписання Договору, тобто в рахунок належних за укладеним в майбутньому Основним договором платежів.

Також, 21.05.2013 року відповідач ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 одну тисячу гривень в рахунок оплати, як додаток до завдатку по договору завдатку за Сухоліси, що підтверджується копією розписки ( а.с.5) та визнається сторонами.

Після дослідження матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 зазначила, що розписку від 21.05.2013 року вона писала, але вона була складена до договору завдатку, а не договору авансу, позивач не мав наміру придбати будинок і земельну ділянку, оскільки в нього не було коштів, а вона мала намір продати будинок АДРЕСА_4 і нікуди не виїздила з нього, однак не надала до суду доказів в підтвердження даних обставин, крім того, дані пояснення суперечать попереднім, які відповідач надавала на початку розгляду справи.

Відповідач в підтвердження обставин справи посилається на покази свідка ОСОБА_7 та письмові пояснення свідка ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Так, свідок ОСОБА_7 яка в судовому засіданні показала, що вона знайома з ОСОБА_1 і ОСОБА_2, працювали в одному офісі, вони займались якимись справами, але їй невідомо якими саме. В 2012-2013 роках ОСОБА_1 просив у неї в борг кошти в розмірі 20 000 доларів США, але на які цілі їй невідомо. Їй відомо, що ОСОБА_2 мала намір продати будинок в селі Сухоліси, а чи хотів його придбати ОСОБА_1 їй невідомо.

В заяві від 01.03.2014 року ( а.с.70) ОСОБА_8 зазначає, що ОСОБА_1 в плату за свої консультації попросив його на весні допомогти йому перевезти меблі його фірми в приміщення гуртожитку по АДРЕСА_3, які розставили по всіх кімнатах, крім кладочки, в якій стояли швейні машини.

В листі ТОВ НВП «Украгроцентр», за підписом ОСОБА_9, від 18.04.2013 року направленого міському голові Савчуку В.П. ( а.с.71) зазначено, що після спільних консультації, товариство почало виконувати домовленості. А саме заселились в приміщення «Ордену Милосердя» по АДРЕСА_3 ( в якому знаходить майно «ордена Милосердя»), пішли до ОСОБА_11 анулювати всі правові пункти попередньої усної домовленості, який при зустрічі сказав, що ні про які домовленості він не знає, а також сказав, що голові «Ордену Милосердя» ОСОБА_2 направлено лист від 29.11.2012 року про не переукладення договору оренди приміщення на новий строк, а також повідомив про направлення претензії про виселення з приміщення ОСОБА_2, яка заявила що ніяких документів не отримувала. На даний час частина майна знаходиться в офісі спільно з «Орденом Милосердя» і вони просять відділ комунальної власності та концесії Білоцерківської міської ради двері до приміщення не закривати до вирішення питання.

Отже, даючи оцінку даним доказам, суд приходить до висновку, що вони не підтверджують обставин заперечень відповідача щодо не отримання нею коштів від позивача, не спростовують доводи позивача та не стосуються предмету спору.

В судовому засіданні, також, встановлено, що 30.05.2013 року договір купівлі - продажу об'єктів нерухомості, вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки, чи інший правочин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений не був. Суму коштів в розмірі 11000 грн. відповідач ОСОБА_2 не повернула позивачу, що підтвердили сторони.

Відповідно до ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. ( ст. 570 ЦК України).

В підтвердження заперечень відповідач ОСОБА_2 зазначила, що п.2.3 Договору сторони дійшли згоди на отримання продавцем саме авансу, як виду грошового зобов'язання, тому після укладення даного Договору, сторонами повинні були бути дотримані вимоги ст. 545 ЦК України, а позивачем не надано відповідних доказів виконання даного зобов'язання, а саме не надано боргового документу ( розписки або документу про перерахування коштів), тому позивачем не доведено отримання нею коштів в розмірі 10 000 грн.

Суд не погоджується з даними висновками оскільки в п.2.3. Договору зазначено не про згоду отримати кошти, а про отримання продавцем від покупця до підписання даного Договору коштів в розмірі 10 000 грн., договір підписано сторонами, яким встановлено вид забезпечення виконання зобов'язання - аванс, отже сторони прийняли виконання зобов'язання в даній частині Договору.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.( ст.547 ЦК України).

Відповідно до ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як вбачається з Договору № 15/03 від 15.03.2013 року його предметом є попередня угода про намір укласти договір купівлі-продажу об'єктів нерухомості чи інший правочин на умовах і в порядку, визначених цим Договором, однак вимоги щодо нотаріального посвідчення договору дотримано не було, отже між сторонами не виникло правовідносин які випливають із забезпечення виконання Договору щодо відповідальності сторін, тому зазначений Договір, в силу ч.1 ст.220 ЦК України, є нікчемним, а в силу ч.2 ст. 216 ЦК України відповідач зобов'язана повернути позивачу все, що вона отримала на виконання цього правочину.

Отже, суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в розмірі 11000 грн. отриманих нею на виконання Договору № 15/03 від 15.03.2013 року.

Позивач обґрунтовуючи позов зазначив, що відповідачі зобов'язані солідарно відповідати за невиконання умов Договору, однак суд не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Як вбачається з Договору № 15/03 від 15.03. 2013 року, в ньому не передбачено умов щодо солідарного обов'язку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перед ОСОБА_1, а передбачено відповідальність лише сторін Договору: покупця і продавця об'єктів нерухомості.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що відповідачі його обманули, в договорі вказано що будинок АДРЕСА_1 належить продавцю ОСОБА_2, а згідно довідки сільської ради будинок АДРЕСА_4 належить дітям відповідача, отже відбулася фальсифікація документів, відповідачами не були своєчасно підготовлені документи на продаж будинку і в їх діях вбачається змова, щоб не виконати умови Договору, а аванс привласнити на користь ОСОБА_2, що вона з успіхом та з допомогою ОСОБА_4 зробила, а тому відповідачі за нанесені збитки повинні відповідати солідарно.

Відповідач ОСОБА_2, в свою чергу, зазначила, що представник агентства, який готував документи на підпис, цілеспрямовано в зговорі з ОСОБА_1 готував завідомо неправдиві відомості в Договорі щодо будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 не міг написати, що продається будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2, тому що він готував акти оцінки майна, землі на підставі доручення, яке перекладав, і готував до продажу будинок АДРЕСА_4, тому доданий до позову Договір підроблений.

Так, в судовому засіданні оригінал Договору № 15/03 від 15.03.2013 року був наданий відповідачем ОСОБА_2, в якому було зазначено номер будинку - АДРЕСА_1, договір дарування № 34196 від 16.10.2003 року, виданий Комунальною службою приватизації Державного житлового фонду м. Біла Церква та зареєстрований в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 20.01.2003 року у реєстрову книгу № 123 за реєстровим № 13469, який зазначено в Договорі, до суду надано не було, а відповідач ОСОБА_3 пояснив, що попередній договір складався на підставі наданих продавцем документів.

Згідно із довідкою Сухоліської сільської ради від 05.01.2016 року за № 1396 ( а.с.114), будинок, який згідно договору дарування від 25.08.2010 року належить ОСОБА_12 - 1/2 частини та ОСОБА_13 - 1/2 частина, знаходиться в АДРЕСА_4, за даною адресою ніхто не зареєстрований та не проживає.

Згідно із довіреністю від 17.01.2013 року (а.с.115-118), ОСОБА_13 та ОСОБА_12 уповноважили ОСОБА_2 бути представником у питанні продажу належного їм будинку та земельної ділянки, що розташовані в: АДРЕСА_4.

Відповідно до копії договору дарування земельної ділянки від 25.08.2010 року ( а.с.89), копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 22.05.2013 року, який звірений з оригіналом ( а.с.87), земельна ділянка, площею 0,1922 га, знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, однак згідно договору вказана земельна ділянка була подарована ОСОБА_2 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 25.08.2010 року, згідно витягу право власності на дану земельну ділянку станом на 22.05.2015 року зареєстровано за ОСОБА_2.

Отже, можливо припустити, що в договорі дарування № 34196 від 16.10.2003 року, виданого Комунальною службою приватизації Державного житлового фонду м. Біла Церква та зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 20.01.2003 року у реєстрову книгу № 123 за реєстровим № 13469 було допущено описку в написанні номеру будинку і як наслідок допущено описку в Договорі № 15/03 від 15.03.2013 року, однак рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а сторони не надали до суду належних та допустимих доказів в підтвердження зазначених вище обставин, які б узгоджувались з іншими матеріалами справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що 18.01.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про те, що ОСОБА_1 шляхом обману намагався заволодіти будинком в с. Сухоліси Білоцерківського району, що належить її дітям, тобто про вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15,ч.1 ст.190 КК України, дані дії позивач вчиняв після попередніх судових засідань, їздив в село Сухоліси і намагався виселити квартирантів з чужого будинку, їздив у селищну раду для отримання незаконним шляхом довідок, тобто вчиняв неправомірні дії.

Відповідно до положень ст.ст. 57-61 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а обов'язковими для суду є вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якими встановлені обставини щодо предмету доказування у цивільній справі про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та вчинені вони цією особою.

Відповідач не надала до суду належних та допустимих доказів в підтвердження обставин щодо неправомірних дій позивача, які стосуються предмету доказування у даній справі, а надані нею докази ( а.с.73-82) стосуються інших правовідносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та не стосуються предмету спору у даній справі.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому, стягує з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 11000 грн.

В порядку ст.88 ЦПК України за рахунок відповідача компенсуються витрати позивача пропорційно до задоволених вимог, тому з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати в розмірі 121,80 грн., сплачений при подачі позову до суду судовий збір - а.с.1, пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 220, 541, 545, 546, 547, 570, 657 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57 - 61, 88, 209, 212-215, 217, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 11000 грн. та судові витрати в розмірі 121,80 грн., всього 11121,80 грн. ( одинадцять тисяч сто двадцять одна гривня вісімдесят копійок).

В решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко