Ухвала

іменем україни

04 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., КолодійчукаВ.М., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до селянського (фермерського) господарства «Риск», третя особа - відділ Держземагентства у Згурівському районі Київської області, про визнання договору оренди недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Згурівського районного суду Київської області від 06 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 вересня 2010 року між нею як законним представником ОСОБА_5 та селянським (фермерським) господарством «Риск» (далі - СФГ «Риск») було укладено договір оренди землі № 16, який було зареєстровано 11 травня 2012 року відділом Держкомзему у Згурівському районі Київської області, відповідно до умов якого вона передала фермерському господарству у строкове платне користування земельну ділянку, яка належить неповнолітній ОСОБА_5 на праві власності. Вказує, що у спірному договорі оренди відсутні обов'язкові його умови. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила позов задовольнити та визнати недійсним вказаний договір оренди.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 06 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є законним представником ОСОБА_5, якій на праві власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,7686 га, яка розташована на території Турівської сільської ради Згурівського району Київської області (а. с. 9).

01 вересня 2010 року між ОСОБА_5, законним представником якої є позивач ОСОБА_4, та СФГ «Риск» було укладено договір оренди землі № 90, який було зареєстровано відділом Держкомзему у Згурівському районі 11 травня 2012 року (а. с. 62). На виконання умов договору, позивачем було передано відповідачу вказану земельну ділянку, про що був складений акт приймання-передачі земельної ділянки від 01 вересня 2010 року (а. с. 70).

Судами також встановлено, що у тексті вказаного договору зазначено: місце та дата його укладення, сторони договору, предмет договору оренди, строк дії договору, встановлена орендна плата, зазначено, що його невід'ємними частинами є державний акт та акт приймання-передачі об'єкта оренди, а також інші необхідні умови договору оренди (а. с. 36).

До спірного договору було додано копію державного акту на право власності на земельну ділянку від 12 лютого 2008 року, при складанні, видачі та реєстрації якого було вчинено відповідні план та схему земельної ділянки, кадастровий план з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, а також вчинено опис меж, де зазначено сусідніх землекористувачів (а. с. 7).

Виходячи з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-215цс14 та від 04 лютого 2015 року у справі № 6-233цс14, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що спірний договір оренди укладений всупереч вимогам закону та будь-яким чином порушує права чи інтереси орендодавця. Волевиявлення сторін під час укладення цього договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Отже, місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, вирішивши справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Згурівського районного суду Київської області від 06 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

В.М. Колодійчук

О.С.Ткачук