Справа № 345/2313/15-ц
Провадження № 22-ц/779/325/2016
Головуючий у 1 інстанції Галущак Л. О.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю: апелянта ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3- ОСОБА_4

представника Калуської міськради - Захарії Т.П.

представника КП ЖЕО №4 - Попович Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, КП ЖЕО №4, Калуської міської ради про визнання права користування житлом, визнання наймачем житлового приміщення, - за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 07 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась в суд з вказаним позовом, мотивуючи тим, що відповідно до виписки із спільного засідання адміністрації і профкому в/о «Хлорвініл» від 20.06.1984 року дозволено відселення сім'ї ОСОБА_2, до якої входили позивач та син, в квартиру обмінного фонду по АДРЕСА_1. Після розлучення з ОСОБА_2 в 1999 році, позивач сама несе витрати по утриманню квартири, оплачує комунальні послуги, оскільки відповідач за даною адресою не проживає з 1998 року. В квітні 2014 року позивач дізналась, що в спірній квартирі з 2008 року зареєстровано ОСОБА_2 на підставі договору найму житлового приміщення від 17.12.1998 року. Позивач неодноразово зверталась до КП ЖЕО про укладення договору найму, проте їй було відмовлено в зв'язку з відсутністю згоди основного наймача. За таких доводів, ОСОБА_3 просила визнати за нею право на користування квартирою АДРЕСА_1, визнати її наймачем вказаної квартири та зобов'язати КП ЖЕО №4 укласти з нею типовий договір найму житла.

Ухвалою судді від 01.07.2015 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Калуську міську раду.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07.12.2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право на користування квартирою АДРЕСА_1, визнано її наймачем цієї квартири та зобов'язано КП ЖЕО №4 укласти з позивачем договір найму житлового приміщення.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що рішенням Калуського міського суду від 03.12.2011 року вже вирішувався спір з приводу права на проживання в спірному житлі ОСОБА_3, а тому провадження у зазначеній справі слід закрити. Як на правову підставу задоволення позовної вимоги суд послався на ч.4 ст.156 ЖК України, відповідно до якої припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Апелянт звертає увагу, що він не є власником житла, а виключно квартиронаймачем, тож застосування даної норми права до спірних правовідносин є безпідставним. Рішенням порушує вимоги ст.99 ЖК України, відповідно до якої піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Після реалізації ОСОБА_3 свого права на приватизацію квартири по АДРЕСА_2 вона вселилась у спірне житло тимчасово, тож згідно ст.99 ЖК України не може набути права на проживання в даній квартирі. Також судом помилково застосована ст.106 ЖК України до спірних правовідносин, оскільки для визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача можливе лише за згодою останнього, і тільки членом сім'ї наймача. Судом не надано належної оцінки тій обставині, що ОСОБА_3 була зареєстрована у спірному житлі тимчасово, а тому за нею не може бути визнано право на проживання в спірній квартирі. Після розірвання шлюбу позивач чинить перешкоди в користуванні житлом і апелянт не має до нього доступу. Крім того, апелянт вказує, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Просив ухвалити рішення, яким скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 07.12.2015 року та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення та доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що предметом спору є визнання права на користування квартирою АДРЕСА_1

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив того, що ОСОБА_2 з 1998 року в спірній квартирі не проживає, не несе витрат по її утриманню, не виконує умови договору про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, не дає згоди на переукладення договору найму, а ОСОБА_3 з часу заселення в квартиру проживає в ній, сплачує комунальні послуги, з врахуванням того, що спірна квартира надавалась не особисто ОСОБА_2, а і членам його сім'ї, в тому числі позивачу, а отже є всі підстави для переукладення договору найму.

З даним висновком суду, колегія не погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Як вбачається з виписки спільного засідання адміністрації і профкому в/о «Хлорвініл» від 20.06.1984 року дозволено відселення сім'ї ОСОБА_2 в квартиру обмінного фонду по АДРЕСА_1 до одержання батьками квартири згідно черги. 04.04.1994 року адміністрація концерну «Хлорвініл» надала дозвіл ОСОБА_2 на виділення спірної квартири. Відповідно до договору найму від 17.12.1998 року ЖКК№1 ЖКГ ВАТ «Оріана» надало ОСОБА_2 в користування квартиру в АДРЕСА_1. Договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій від 26.112013 року також укладений з ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 26.03.1999 року. З виписки з домової книги вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі, проте в актах працівників КП ЖЕО №4 вказано, що з 1998 року останній там не проживає. Належних доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі суду не надано.

Рішенням Калуської міської ради від 12.11.1999 року №228 та акту приймання-передачі житловий будинок АДРЕСА_1 прийнятий в комунальну власність міста.(а.с. 96-98).

Спір щодо користування квартирою по АДРЕСА_1 виник між сторонами давно. Так, рішенням Калуського міськрайонного суду від 03.12.2001 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права на житло(спірну квартиру) і вселення та зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ВЖЕО міськвиконкому про втрату права на житло та переукладення договору житлового найму відмовлено. Мотивуючи вказане рішення, суд виходив з того, що сторони мають право на тимчасове проживання в вказаній квартирі.

Відповідно до ст.58 ЖК України єдиною підставою для вселення у житлове приміщення є ордер, який видається виконавчим органом місцевої ради на підставі рішення про надання житлового приміщення у будинках громадського чи державного житлового фонду.

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх

проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Зважаючи на те, що спірна квартира на час надання її в користування ОСОБА_2 та його сім'ї належала до обмінного житлового фонду, на неї сторонам не видавався ордер, при переході права власності на квартиру від ВАТ «Оріана» в комунальну власність договір найму не переукладався, колегія суддів приходить до висновку, що дане житло не знаходиться в постійному користуванні ні ОСОБА_2, ні членів чи колишніх членів його сім'ї.

Крім того як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 04.07.1997 року виданого відділом приватизації житла державного концерну «Оріана» ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності разом з ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_7 належить квартира АДРЕСА_2, приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду».

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає позовні вимоги передчасними і такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з'ясуванні обставин, які мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, судове рішення підлягає скасуванню з ухвалення нового - про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, КП ЖЕО №4, Калуської міської ради про визнання права користування житлом та визнання наймачем житлового приміщення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк