Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», яке діє через представника Галдецького Ярослава Анатолійовича, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 вересня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» (далі - ВАТ «Родовід Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 37.3/СЖ-009.08.1, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 45 тис. євро зі сплатою 15 % річних на строк до 11 вересня 2013 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 вересня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_6 станом на 20 січня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 53 259,55 євро, що за курсом НБУ становить 996 407,25 грн, та 2 756 337,32 грн.

На підставі зазначеного ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнути на його користь судовий збір.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року № 37.3/СЖ-009.08.1 у розмірі 3 752 744,56 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 11 вересня 2008 року № 37.3/СЖ-009.08.1 у розмірі 53 259,55 євро, що за курсом НБУ становить 996 407,25 грн, та 900 тис. грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ «Родовід Банк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 11 вересня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 45 тис. євро зі сплатою 15 % річних на строк до 11 вересня 2013 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором 11 вересня 2008 року між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ПАТ «Родовід Банк» послалося на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору виникла кредитна заборгованість, яку позичальник не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 2.4.1 договору іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний при невиконанні або неналежному виконання іпотекодавцем/позичальником основного зобов'язання та/або умов цього договору надіслати позичальнику/іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов'язання та/або умов цього договору. Вимога повинна бути оформлена письмово у вигляді офіційного листа на адресу іпотекодавця, підписаного уповноваженою особою іпотекодержателя, із зазначенням вимог, необхідних до виконання або усунення.

На підставі вказаних обставин та положень договору іпотеки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач не направляв відповідачу досудові вимоги, а їх направлення є обов'язковою умовою перед зверненням до суду, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, таким, що суперечить договору іпотеки та не узгоджується з нормами законодавства України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд погодився з таким висновками місцевого суду, змінивши рішення в частині розміру боргу.

З вищевказаними висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3.1.2 договору іпотеки іпотекодержатель розпочинає звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо протягом тридцяти календарних днів іпотекодавцем не буде виконана вимога про усунення порушень або виконання порушеного основного зобов'язання та/або умов цього договору, яка надсилається іпотекодавцю відповідно до п. 2.4.1 цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У частині 2 вказаної статті зазначено, що положення частини 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Аналогічні роз'яснення наведено і в постанові пПленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, відповідно до п. 37 цієї постанови невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Отже, висновки судів щодо неможливості задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки без направлення досудової вимоги є хибним.

Суди на вказані положення закону уваги не звернули, у результаті чого ухвалили судові рішення, які не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, а тому на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню в оскаржуваній частині (вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки) з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 19 березня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що були предметом касаційного перегляду, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська