У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору доручення недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21 грудня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, дійшли обґрунтованого висновку про те, що підстав, передбачених ст.ст. 215, 230 ЦК України та ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним договору доручення, а відтак і стягнення коштів немає, оскільки позивач не довів того, що під час укладання спірного договору доручення відповідач вчиняв дії, які кваліфікуються як прояв недобросовісної конкуренції та є агресивними, або такими, що ввели його в оману, що є процесуальним обов'язком ОСОБА_2 (ст.ст. 10, 60 ЦПК України); при цьому суди виходили з того, що підписання позивачем договору купівлі-продажу автомобіля та акту виконаних відповідачем робіт свідчить про розуміння мотивів укладення як договору доручення, так і договору купівлі-продажу.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору доручення недійсним та стягнення коштів, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур