АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 676/4147/14-ц
Провадження № 22-ц/792/358/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача - Антонюка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" про стягнення коштів з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та товариства з додатковою відповідальністю „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" на рішення Кам'янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року,

встановила:

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТзДВ „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" (далі - товариство) з неодноразово зміненими в суді позовними вимогами про стягнення недонарахованих та невиплачених грошових коштів за період тимчасової непрацездатності з 28.12.1998 року по 31.03.1990 року у розмірі 1007,08 крб., що у перерахунку на національну валюту станом на 01.07.2015 року становить 15780,94 грн.; одноразової допомоги за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців у розмірі 1723,92 крб., що у перерахунку на національну валюту станом на 01.07.2015 року становить 27013,83 грн.; моральної шкоди в розмірі 14000 крб., що становить 219 380 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 28.12.1989 року він отримав виробничу травму, однак відповідач ухилився від визнання факту отримання ним травми на виробництві та складання акту за формою Н-1, в зв'язку з чим ці обставини були встановлені рішенням суду і відповідний акт було складено в 2008 році. В липні 2008 року йому було встановлено 20% втрати професійної працездатності. На думку позивача, на підставі законодавства, яке діяло станом на 28.12.89., в зв'язку з нещасним випадком на виробництві, за ним збереглося місце роботи в товаристві та середня заробітна плата, однак йому було виплачено лише допомогу по тимчасовій втраті працездатності замість середнього заробітку. Не було також виплачено одноразову допомогу за період перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців в розмірі 3-х середньомісячних зарплат. В зв'язку з несвоєчасним проведенням розслідування нещасного випадку, який з ним стався в 1989 році, неповного розрахунку за період лікування від отриманих травм, відповідач заподіяв йому моральної шкоди, яку він у відповідності з п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 року визначив у розмірі 200 мінімальних заробітних плат, що у перерахунку на національну валюту становить 219 380 грн.

Рішенням Кам'янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з товариства на користь ОСОБА_1 недонараховані кошти за період тимчасової втрати працездатності з 28.12.1989 року по 31.03.1990 року в сумі 7402,82 грн., 3000 грн. моральної шкоди а також в дохід держави 243,60 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення недонарахованих коштів за період тимчасової втрати працездатності з 28.12.1989 року по 31.03.1990 року в сумі 7402,82 грн. та в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача відповідно 15780,94 грн. та 219380 грн. В іншій частині рішення суду скасувати та повністю задоволити його позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд неповно та необ'єктивно дослідив усі обставини справи, не врахував надані ним письмові обґрунтування позовних вимог.

В апеляційній скарзі товариство з додатковою відповідальністю „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги представник товариства зазначив, що судом було допущено порушення норм матеріального закону, які діяли на час виникнення спірних правовідносин. Питання щодо відшкодування позивачу моральної шкоди повинне бути вирішено відповідно до Закону України „ Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" за рахунок коштів Фонду.

В суді сторони підтримали подані ними апеляційні скарги, проти апеляційних скарг один одного заперечили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та товариства з додатковою відповідальністю „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" піддягають відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Судом встановлено, що, як вбачається з записів трудової книжки ОСОБА_1, останній в період з 30.12.1974 року по 26.06.2004 року перебував у трудових відносинах з товариством, працював на різних посадах.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 24.10.2005 року було встановлено факт нещасного випадку на виробництві, який мав місце 28.12.1989 року з ОСОБА_1 при виконанні ним роботи за завданням керівництва товариства (на дату ухвалення рішення суду - ВАТ „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод") на будівництві житлового будинку та зобов'язано підприємство скласти акт про даний нещасний випадок на виробництві за формою Н-1.

12.02.2008 року відповідною комісією у складі спеціалістів ВАТ „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України було складено акт №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1, який стався 28.12.1989 року з позивачем.

Як вбачається з довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності застрахованого серії 0-01-ХМ №000200 від 07.07.2008 року ОСОБА_1 у зв'язку з виробничою травмою встановлено 20% втрати працездатності на підставі акту огляду МСЕК №947.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 16.12.2011 року було встановлено, що відповідач не провів позивачу доплати до середнього заробітку у зв'язку з переведенням на інше місце роботи за період з 25.09.1989 року по 25.11.1989 року в сумі 566,28 крб., що з урахуванням індексу інфляції станом на 01.01.2011 року в гривнях становить 5119,17 грн.

Як вбачається зі змісту постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2014 року, судом було встановлено, що виробнича травма, яка сталася з ОСОБА_1 28.12.1989 року була взята на облік у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кам'янці - Подільському та призначено йому щомісячну страхову виплату з 07.07.2008 року.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що з липня місяця 2008 року і до цього часу відповідальною особою за своєчасність та повноту всіх виплат, належних позивачу у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, який стався з ним в грудні місяці 1989 року, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд виходив з того, що товариство не провело доплати позивачу грошових коштів в розмірі заробітку, який той втратив внаслідок непрацездатності від отриманої в 1989 році травми, оскільки розмір виплат в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, які були проведені ОСОБА_1 в період перебування на лікуванні від отриманих травм був меншим, ніж вимагало діюче на той час законодавство. Вимоги позивача в частині виплати одноразової допомоги за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців суд відхилив за безпідставністю заявлених вимог та відсутністю нормативно-правового акту, який би регулював здійснення даних виплат. При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди суд керувався нормами чинного законодавства, що регулюють спірне питання.

Такі висновки суду можна визнати обґрунтованими.

Постановою Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року, № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV „Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України „Про охорону праці" (в редакції Закону від 21 листопада 2002 року, №229-ІV), Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечать Закону №1105-ХІV.

Пунктом 11 цієї постанови передбачено, що вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). Суд повинен обговорити також питання про притягнення до участі у справі відповідного органу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) як третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог.

Відповідно до п. 12 вказаної постанови, на підставі Закону N 1105-XIV у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 р., Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року, № 6 Дія Закону N 1105-XIV не поширюється на працівників, які виконували роботу не відповідно до трудового договору, а на інших юридичних підставах і не є суб'єктами страхування від нещасного випадку, а також на осіб, зазначених у ст. 11 цього Закону, які не сплачували страхових внесків із добровільного страхування від нещасного випадку. Питання про відповідальність за ушкодження їхнього здоров'я має вирішуватись на підставі відповідних норм цивільного законодавства.

Відповідно до п. 11 вказаної постанови Пленуму ВСУ, у разі настання страхового випадку Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, страхові виплати, передбачені ст. 28 Закону N 1105-XIV. Право на отримання потерпілим одноразової допомоги та щомісячної страхової виплати настає з дня встановлення йому медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) стійкої втрати професійної працездатності.

На підставі статей 1, 5 та ч. 3 ст. 28 Закону N 1105-XIV страхова виплата за моральну шкоду провадиться потерпілому незалежно від втрати ним професійної працездатності. Порядок і розміри виплат, передбачені ч. 3 ст. 34 цього Закону, застосовуються лише при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, які не спричинили втрати потерпілим професійної працездатності.

В правовій позиції ВСУ, викладеній в постанові від 23.12.2015 року у справі №6-801цс15 зазначено, що на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у вигляді страхових виплат відшкодовується шкода особам, які застраховані від нещасного випадку відповідно до цього Закону, та особам, право яких на отримання відшкодування шкоди, заподіяної їм унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків, було встановлено раніше згідно з відповідним законодавством СРСР, Української РСР або України. У разі смерті зазначених потерпілих право на страхові виплати належить членам їхніх сімей та утриманцям.

Особам, які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги з того часу, коли відповідні підприємства передали йому в установленому порядку документи, що підтверджують право цих працівників (членів їхніх сімей) на такі виплати й послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку (пункт 2 статті 7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про страхові виплати на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин).

Уся заборгованість із відшкодування зазначеної матеріальної та моральної шкоди виплачується потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями, а в разі їх ліквідації без створення правонаступника - Фондом. Спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди.

Таким чином, як вбачається з вищезазначеного, вирішення питання щодо визначення законодавства, яке підлягає застосуванню до спірних відносин, залежить від часу отримання позивачем ОСОБА_1 права на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, який стався з ним 28.12.1989 року, а не від дати заподіяння цієї шкоди.

Так, в даному випадку право позивача на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок отримання травми від нещасного випадку на виробництві 28.12.1989 року, виникло з 07.07.2008 року, тобто з дня, коли МСЕК йому було визначено стійку втрату професійної працездатності у зв'язку з виробничою травмою у розмірі 20%, тому і спірні правовідносини, які виникли між сторонами, підлягають регулювання діючим на той час законодавством.

Відповідно до ч. 1ст. 9 Закону України «Про охорону праці» в редакції від 21 листопада 2002 року відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Статтями 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинною станом на 07.07.2008 року, передбачено вичерпний перелік страхових виплат, які повинні бути виплачені застрахованій особі в разі настання страхового випадку.

Це, зокрема, одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого; щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Норми вказаного Закону у відповідній редакції не містять положення щодо можливості відшкодування Фондом моральної шкоди, заподіяної застрахованій особі внаслідок настання нещасного випадку на виробництві.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону N 1105-XIV визначено, що відшкодування Фондом від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року.

При вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною 1 статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди позивач вказав на порушення його прав з боку відповідача в зв'язку із заподіянням шкоди для здоров'я внаслідок нещасного випадку 28.12.1989 року, а також ухилення від визнання факту нещасного випадку та складання відповідного акту за формою Н-1 про нещасний випадок, що змусило його вчинити дії по захисту порушеного права, зокрема, і шляхом звернення до суду.

Враховуючи встановлені судом обставини справи щодо відшкодування моральної шкоди, діючи у відповідності з вимогами закону, який регулює спірне питання, суд прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що неправомірними діями товариства, які виразилися у неналежній організації трудового процесу, що призвело до травмування працівника, ухиленні відповідача від визнання нещасного випадку як такого, що пов'язаний з виробництвом та складанні акту про нещасний випадок, позивачу було заподіяно моральної шкоди, оскільки останній зазнав фізичних страждань, болю внаслідок отриманих травм, був змушений тривалий час захищати своє порушене право, докладаючи для цього додаткових зусиль, що в свою чергу призвело до вимушених негативних змін у його звичному житті.

При цьому суд прийшов до правильного висновку про необхідність визначення розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди в сумі 3000 грн., які обґрунтовано стягнув з товариства, як безпосереднього заподіювача шкоди, оскільки на Фонд у відповідності з діючим на той час законодавством не був наділений повноваженнями на відшкодування моральної шкоди застрахованій особі.

Посилання обох апелянтів на неправильне вирішення цього питання судом є необґрунтованим.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення недонарахованих та невиплачених грошових коштів за період тимчасової непрацездатності з 28.12.1998 року по 31.03.1990 року суд виходив з вимог норм Положення про порядок забезпечення допомоги з державного соціального страхування, затвердженого постановою Президії ВЦРПР від 12.11.1984 року.

Така позиція суду є вірною.

Як вбачається з п. 1 вказаного Положення, в діючій редакції, яка також була чинною на час виникнення спірних правовідносин, в порядку, передбаченому цим Положенням, надаються наступні допомоги по державному соціальному страхуванню: а) по тимчасовій непрацездатності.

Частково задовольняючи позов в цій частині та зменшуючи суму відшкодування, нараховану ОСОБА_1, суд правильно виходив з того, що з урахуванням вимог п.п. 67-69 вказаного Положення, для розрахунку допомоги по тимчасовій непрацездатності не включаються оплата за працю по сумісництву як на інших підприємствах, так і по місцю основної роботи, одноразові премії а також премії, які виплачуються за період більше трьох місяців.

Провівши відповідний розрахунок з урахуванням висновків судових експертиз №244834/201 від 05.04.2011 року та №931/14-22 від 12.12.2014 року, суд прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність встановлення спірної суми в розмірі 7402,82 грн., не включивши в розрахунок сум одноразової премії та премії, які виплачуються за період більше трьох місяців.

При цьому спірна сума підлягає стягненню саме з відповідача, оскільки останній допустив недоплату допомоги, надавши недостовірні дані щодо заробітної плати позивача, що було встановлено судом. Тобто, оскільки спірна сума є боргом товариства по майновій виплаті позивачу, яка належала до виплати останньому ще в період перебування того на лікарняному, і не була виплачена з вини підприємства, тому і стягнення цієї суми слід провести саме за рахунок відповідача.

Заперечення позивача щодо правильності нарахування спірної суми судом не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи. Проведений ним розрахунок суперечить вимогам Положення про порядок забезпечення допомоги з державного соціального страхування, затвердженого постановою Президії ВЦРПР від 12.11.1984 року, незважаючи на те, що він, як і суд, також в своєму розрахунку посилається на норми вказаної Постанови, однак при цьому помилково тлумачить їх зміст.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що суд неправомірно відмовив йому у стягненні одноразової допомоги за перебування на лікарняному від 2-х до 4-х місяців є безпідставними, оскільки жодних доказів, які б відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України свідчили про законність таких вимог позивачем не надано, а судом таких не встановлено. Як обґрунтовано зазначив суд, методичні рекомендації щодо відшкодування шкоди не носять нормативно-правового характеру і не можуть бути застосовані при вирішенні конкретного спору. Наявність відповідних положень щодо виплати цієї суми у колективному договорі не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи судом.

Незважаючи на те, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не був залучений до участі в справі в якості третьої особи, як цього вимагає Постанова Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року, № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", це не вплинуло на законність та справедливість рішення суду.

Судові витрати між сторонами були розподілені судом у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України.

Не спростовують висновків суду також інші доводи апеляційних скарг.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів обох апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та товариства з додатковою відповідальністю „Кам'янець - Подільський електромеханічний завод" відхилити.

Рішення Кам'янець - Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

_______________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Воєвідко Я.І. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 59