АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/244/16 Справа № 208/1479/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання положення кредитного договору недійсним, зобовязання відповідача провести перерахунок заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2015 року до Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 про захист прав споживачів, визнання положення кредитного договору недійсним, зобовязання відповідача провести перерахунок заборгованості.

Рішенням Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 «Про захист прав споживачів; визнання положення кредитного договору недійсним; зобов'язання відповідача провести перерахунок заборгованості» - задоволено частково.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (код 14360570) здійснити перерахунок заборгованості з моменту підвищення відсоткової ставки за договором кредиту №DZNCGK00770177 від 07.04.2006р. з урахуванням процентної ставки за користування кредитом у розмірі 12,00%.

Зобов'язано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (код 14360570) зарахувати зайво сплачені ОСОБА_2 проценти за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту за договором кредиту №DZNCGK00770177 від 07.04.2006р.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код 14360570) на користь держави судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.04.2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №DZNCGK00770177, за умовами якого відповідач надав позивачу на придбання квартири кредит у розмірі 80 446,50 грн., а позивач зобов'язалась повернути до 06.04.2026 року отримані від відповідача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 12,00% річних.

Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості позивача, 27.01.2009р. процентна ставка за користування позивачем кредитом складала 12,00%; 01.02.2009 року процентна ставка за користування кредитом складала 22,73%.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про визнання неправомірним підвищенням ПАТ КБ «ПриватБанк» відсоткової ставки за кредитним договором та зобовязання здійснити перерахунок заборгованності з моменту підвищення відсоткової ставки за договором кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що Банк порушив порядок підвищення відсоткової ставки та вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 р., що забороняє Банкам збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Як вбачається зі змісту вищевказаного кредитного договору, пунктами 2.3.1., 2.3.3. вказаного договору визначено, що, у разі збільшення процентної ставки за користування кредитом, банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20-ть днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо за згодою позичальника.

При неотриманні банком протягом 20-ти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 даного договору, банк на власний розсуд має право: зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, або розірвати договір, або зменшити розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять у собі ні повідомлення позичальника, направленого банком за 20-ть днів до вступу в чинність зміненої банком процентної ставки; ні письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 кредитного договору.

Крім того, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» № 661-VI від 12.12.2018 р., банкам заборонено збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами. ОСОБА_4 набрав чинності 10.01.2009 р.

Відповідно до п.28 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст.1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи, що сплата позивачем відсотків за користування кредитом у розмірі 22,73% не є волевиявленням позивача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вказана обставина, а саме сплата позивачем відсотків за користування кредитом у розмірі 22,73% - не є письмовою згодою позичальника сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 кредитного договору.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що збільшення відповідачем 01.02.2009 р. процентної ставки за користування позивачем кредитом з 12,00% до 22,73% - є неправомірним, оскільки вказане підвищення відбулось без дотримання передбаченої вищевказаним кредитним договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора та надання позичальником письмової відповіді зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком).

Задовольняючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та зарахувати зайво сплачені проценти за користування кредитними коштами у рахунок погашення суми кредиту, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вони підлягають задоволенню, оскільки банком порушені умови кредитного договору.

Щодо відмови в задоволені позовних вимог позивача в частині визнання недійсним пункту 2.3.1. кредитного договору - суд першої інстанції дійшов вірного висновку з наступних підстав.

В обґрунтування вказаної позовної вимоги позивач посилається на те, що, пункт 2.3.1. кредитного договору №DZNCGK00770177 від 07.04.2006р. є дискримінаційним по відношенню до позивача, як сторони договору, і, має бути визнаний судом недійсним на підставі ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Враховуючи ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно роз'яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Як вбачається зі змісту ч.4. ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору від 07.04.2006р.), у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Згідно ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору від 07.04.2006р.), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Як вбачається зі змісту вищевказаного кредитного договору, а саме пункту 2.3.1., на момент вчинення вказаного правочину сторони дійшли згоди, що, збільшення процентної ставки банком відбувається за згодою позичальника, шляхом надсилання банком письмового повідомлення про зміну процентної ставки за 20-ть днів до вступу в чинність зміненої процентної ставки, та, за умови отримання банком протягом 20-ти днів письмової відповіді позичальника зі згодою сплачувати збільшений розмір процентної ставки (запропонований банком) відповідно до п.2.3.1 даного договору.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним пункту 2.3.1. кредитного договору, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на момент вчинення вищевказаного кредитного договору, зміст п.2.3.1 вказаного кредитного договору не суперечив ні нормам Цивільного кодексу України, ні змісту ч.4, ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» N 1023-XII від 12.05.1991р. (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору від 07.04.2006р.).

Приведені в апеляційній скарзі доводи Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам щодо правомірності зміни процентної ставки в односторонньому порядку відповідно до п.2.3.1 кредитного договору,не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Заводського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_5