АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1188/16 Справа № 205/5992/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсними правочинів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи тим, що в провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, представниками в даній справі ОСОБА_7 є адвокат ОСОБА_8 - за договором та ОСОБА_9 - за довіреністю.

Позивач вважає, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9, маючи представницькі функції, не мають на це законних підстав, оскільки ОСОБА_7 на момент укладення правочинів внаслідок хронічної психічної хвороби, не розумів значення своїх дій.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір про надання правової допомоги №б/н від 03.02.2014 року укладений між ОСОБА_7А та адвокатом ОСОБА_8; ордер серії ДП №000020 про надання правової допомоги (точна дата не вказана в документі), на підставі договору; договір доручення укладений в усній формі між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на представлення інтересів у судових органах України, на підставі якої була видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_10 зареєстрована в реєстрі за №34 від 18.01.2014 року; довіреність від 18.01.2014 року від ОСОБА_7 на ОСОБА_9 посвідчену приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_10 зареєстрована в реєстрі за №34.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсними правочинів, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 січня 2014 року ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_9 представляти свої інтереси та вести від свого імені справи (перелік яких зазначений в довіреності) посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального договору ОСОБА_11, зареєстрованої в реєстрі за №34. Строк дії довіреності до 18 січня 2017 року (а.с.15).

03 лютого 2014 року між ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_8 на підставі ордеру серії ДП №000020, було укладено договір про уповноваження адвоката бути представником в судових установах. Строк дії договору до 03 лютого 2017 року (а.с.13,14).

Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

За правилами ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст..244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1007 ЦК України довіреність є одностороннім правочином, що встановлює повноваження однієї особи вчинити певні дії від імені іншої особи і засвідчує повноваження цієї особи перед третіми особами. Незважаючи на те, що повноваження повіреного могли б визначатися не тільки довіреністю, але й випливати з договору доручення, закон передбачає, що довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій за договором доручення.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно до положень ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У відповідності з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Правочин є таким юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків. Такі права й обов'язки реалізуються в межах цивільного правовідношення і вони є відповідно його складовими елементами.

Правочин як юридичний факт є лише однією з підстав виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, передбачених законом. Правочинам притаманне правомірне вольове вчинення особою, яка має належний статус суб'єкта цивільного права, юридичних дій, спрямованих на свідоме створення конкретного цивільного правового результату для себе або інших осіб. Правомірність правочину означає, що він не містить порушень відповідних вимог закону, загальних та спеціальних законодавчих заборон.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що довіреність від 18.01.2014 року видана ОСОБА_7 ОСОБА_9 для представництва інтересів та ведення справ останньою та договір про уповноваження адвоката ОСОБА_8 бути представником в судових установах від 03.02.2014 року, не являються правочинами, що спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків, а є свого роду домовленістю щодо надання певних послуг, а саме представництво інтересів довірителя повіреним, уповноваженим на те довіреністю чи то договором.

Крім того, жодних порушень чи обмежень прав та інтересів позивача вищевказаними договором та довіреністю, судом не встановлено. Із доводів та обґрунтувань позивача не вбачається, що по відношенню нього вчинено будь-які дії, що порушили або обмежили його процесуальні права, а також наголошує на тому, що позивач не являється стороною вищевказаних правочинів.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення суду законним і обґрунтованим, постановлим з дотриманням вимог матеріального в процесуального права. Доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Зясувавши в достатньому повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 Віталійовича- відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: