Справа № 456/3612/14 Головуючий у 1 інстанції: Пак В.М.
Провадження № 22-ц/783/106/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Монастирецького Д.І., Струс Л.Б.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю: представника ПАТ «Дельта Банк»- ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року, в якому ухвалою цього ж суду від 16 липня 2015 року виправлено описки, у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду через свого представника ОСОБА_6 оскаржили ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Апелянти вважають рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Зазначають, що судом не було взято до уваги факт відверто злочинних дій відповідачів, який мав місце у той час, коли відповідачі, за твердженням представників ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» «вимагали виконання умов Договорів».

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсними з моменту укладення через їх укладення на вкрай невигідних для позивачів умовах наступні договори від 23.01.2008 року із ПАТ «УкрСиббанк» (станом на 23.01.2008 року - АКІБ «УкрСиббанк») та ЗАТ «ОСОБА_8 компанія «Український ОСОБА_8»:

- про надання споживчого кредиту №0 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення);

- поруки між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» №174409;

- про надання споживчого кредиту № 0;

-страхування із Закритим Акціонерним товариством «ОСОБА_8 компанія «Український ОСОБА_8» № ИБ2032481;

- відповідного зберігання документів із АКІБ «УкрСиббанк».

Представник ОСОБА_3 та ОСОБА_7 ОСОБА_6 будучи належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення йому поштового відправлення, в судове засідання апеляційної інстанції не зявився, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_7 в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, хоча належним чином за вказаною ними адресою були повідомлені про дату судового засідання, проте поштове відправлення із повісткою повернулося без вручення адресатам з незалежних від суду причин - за закінченням терміну зберігання, тому відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що така повістка вручена належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ «Дельта Банк»- ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, межі та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід відхилити, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 23.01.2008 року між ОСОБА_3 (ОСОБА_9В.) та АКІБ «УкрСиббанк», який відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. Згідно з умовами даного договору позивачці було надано кредит у розмірі 31 500 дол. США, із відсотковою ставкою 12,40 % річних, з терміном повернення кредиту у повному обсязі не пізніше 23.01.2018 року.

Як умову забезпечення виконання умов кредитного договору, АКІБ «УкрСиббанк» прийняв у заставу двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: м.Стрий. майдан Ринок, 36/10 у якій позивачка проживає разом із її чоловіком ОСОБА_4 Ще однією умовою забезпечення кредиту за договором про надання споживчого кредиту є договір поруки укладений 23.01. 2008 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», згідно з яким у випадку невиконання ОСОБА_3 умов договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_4 зобов'язується виконати ці умови замість неї.

23.01.2008 року позивачка також уклала із Закритим Акціонерним товариством «ОСОБА_8 компанія «Український ОСОБА_8»» договір страхування, згідно якого заставне майно, а саме квартиру що знаходиться за адресою: м.Стрий. майдан Ринок, 36/10 було застраховано на загальну суму 212 000 грн. Згідно з цим договором вона зобов'язувалась сплачувати щомісячно з 24.01.2008 року по 24.01.2011 року додатково 0,3 % страхової суми, що становить 636 грн.

23.01.2008 року ОСОБА_3 уклала з АКІБ «УкрСиббанк» в особі начальника відділення №586 АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_10 А,А. один договір про надання ще одного споживчого кредиту для сплати (у випадку необхідності) періодичних страхових платежів на рахунок ЗАТ «ОСОБА_8 компанія «Український ОСОБА_8»». Згідно з п. 2.1 вказаного договору позивачці було надано споживчий кредит, надання якого повинно було відбуватися щомісячними траншами у сумі 795 грн. За цим договором банк зобов'язувався надати позивачу траншами кредит у формі кредитної лінії у випадку несплати нею чергового страхового платежу на рахунок ЗАТ «ОСОБА_8 компанія «Український ОСОБА_8»».

23.01.2008 року між позивачкою та банком також було укладено договір відповідального зберігання документів згідно з якими на «відповідальне зберігання» вона передала технічний НОМЕР_1 від 17 червня 2002 року на приватизовану квартиру, а також договір дарування квартири №735 від 08 квітня 2002 року (щодо належної їй двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: м.Стрий, майдан Ринок, 36/10 та ці документи були передані начальнику відділення №586 АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_10 згідно акту прийому передачі від 23.01. 2008 року.

Як встановлено в суді апеляційної інстанції та не заперечується сторонами позивачка порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, оскільки з серпня 2010 року припинила погашення кредиту та сплату відсотків за користування кредитними коштами. Дані обставини також підтверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п.10.13 договору про надання споживчого кредиту №0 від 23.01.2008 року підписанням вказаного договору позичальник свідчить про те, що:

1)всі умови договору цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього;

2) перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.5.1 договору поруки №174409 від 23.01.2008 року, уклавши цей договір поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови основного договору та цього договору. Свої права та обовязки за договором та погоджується з ними.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що апелянти не могли ознайомитись із змістом вказаних договорів та те, що банком не надано інформації, яку б він мав надати споживачу є безпідставними та спростовуються вищевказаним.

Крім того встановлено, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18.03.2011 року задоволено позов банку про стягнення з апелянтів заборгованості за оскаржуваним кредитним договором. Дане рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні в органах ДВС.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п.4 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення договору) в договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту (розділ 1 договору);

2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту(додаток №2 до кредитного договору);

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту(п.1.2.1 договору);

4) право дострокового повернення кредиту(розділ 7 договору);

5) річна відсоткова ставка за кредитом (п.1.3.1 договору);

6) інші умови, визначені законодавством.

Відтак, колегія суддів вважає, що умови кредитного договору повністю відповідають умовам п.4 ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка діяла на момент підписання вказаного договору.

Крім того, підписуючи вказані договори, позивачі підтвердили, що всі умови їм цілком зрозумілі та вони погоджуються з ними, а посилання в апеляційній скарзі на те, що у позивачів не було волевиявлення на їх підписання не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Решта доводів апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь- яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Монастирецький Д.І.

ОСОБА_11