АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Одинака О.О., Перепелюк Л.М.

При секретарі: Герман Я.І.

За участю : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2007 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівці з позовом до виконкому Чернівецької міської зади про визнання права власності, посилаючись на наступне.

Вона є власником квартири №1, 1-А, 1-Б в будинку АДРЕСА_1. Після самовільного переобладнання вказаних квартир і їх об?єднання в одну, загальна площа квартири становить 156,30 кв.м., в тому числі житлова - 109,5 кв.м. Переобладнана квартира складається з: 1.1. - житлова кімната площею 22.60 кв.м.; 1.2. - житлова кімната площею 26,30 кв.м.; 1.3. - передпокій площею 18.10 кв.м.; 1.4. - кухня площею 20,30 кв.м.; 1.5. - житлова кімната шощею 19,60 кв.м.; 1.6. - житлова кімната площею 22,80 кв.м.; 1.7. - санвузол площею 11,60 кв.м.; 1.8. - коридор площею 14,90 кв.м. З метою узаконення здійсненого перепланування квартир виготовлено проектну документацію, яка погоджена зі всіма відповідними службами м.Чернівці. Оскільки вона здійснила дане будівництво без належно затвердженого проекту, та змушена звернутися з даним позовом до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2007 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на самовільно перебудовану квартиру під №1 (об?єднання квартир №1,1-А, 1-Б (літера А)), загальною площею 156,30 кв.м, в тому числі житловою площею 109,5 кв.м., що розташована по АДРЕСА_1, яка складається з: 1.1. - житлової кімнати площею 22.60 кв.м.; 1.2. - житлової кімнати площею 26,30 кв.м.; 1.3. - передпокою площею 18.10 кв.м.; 1.4. - кухні площею 20,30 кв.м.; 1.5. - житлової кімнати площею 19,60 кв.м.; 1.6. - житлової кімнати площею 22,80 кв.м.; 1.7. - санвузла площею 11,60 кв.м.; 1.8. - коридора площею 14,90 кв.м.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_3 просять рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення про

________________________________________________________________________________

№22ц-794/5/16р. Головуючий в 1 інстанції : Данилюк М.І.

Категорія : 6 Доповідач: Винту Ю.М.

відмову в задоволенні позову. Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним по справі доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вони є власниками квартири №2 у двоквартирному будинку АДРЕСА_1, на першому поверсі якого проживає позивачка. Співвласникам будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, сантехнічне, електричне та інше обладнання за межами або в середині квартири, яке обслуговує більш однієї квартири. Під час прибудови та переобладнання своєї квартири ОСОБА_2 без їх згоди здійснено велику кількість отворів в зовнішніх та у внутрішніх несучих стінах спільного з ними будинку, чим порушила права ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо сумісного володіння опорними конструкціями будинку. Позивачка також не узгодила з сім'єю ОСОБА_3 порядок використання прибудинкової земельної ділянки, чим порушила право ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на сумісне використання земельної ділянки.

За таких обставин, Шевченківський районний суд був зобов'язаний залучити апелянтів, як третіх осіб, до розгляду цивільної справи, але цього не зробив.

Про наявність оскаржуваного рішення суду вони дізнались випадково з листа Шевченківської районної у м.Чернівцях ради від 04.03.2015 р. № Б-306.

Про зміст рішення суду від 05 грудня 2007 року у справі № 2-3523/07 апелянтам стало відомо лише під час ознайомлення зі справою в приміщенні Шевченківського районного суду м.Чернівці 10 квітня 2015 року.

Вважають що наявними в матеріалах справи доказами доведено, що ОСОБА_2 здійснила переобладнання належних їй квартир шляхом об'єднання в одну квартиру з відхиленням від проекту.

Листом Шевченківської районної у м.Чернівцях ради від 04.03.2015 р. № Б-306 повідомлено, що гр. ОСОБА_2 здійснила перепланування з добудовою з відхиленням від проекту.

Питання узаконення самочинної добудови судом першої інстанції не розглядалось і в рішенні суду самочинна добудова не зазначена. Фактично судом розглядалось перепланування в неузаконеній добудові.

Даний факт стався тому, що позивачем було додано до позовної заяви недостовірний план першого поверху будинку НОМЕР_1 та оціночний акт по домоволодінню, виданий Чернівецьким обласним бюро технічної інвентаризації станом на 05.10.2007 р.

Згідно до ст.3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 127 від 24.05.2001р., у разі самочинного будівництва на оригіналах інвентаризаційної справи, технічного паспорта, планових, оцінювальних матеріалів, що їх видають власникам, на вільному від запису місці з лицьового боку встановлюються штампи встановленого зразка „збудовано самочинно" із зазначенням самочинно збудованої площі.

Однак Чернівецьким ЧОБТІ наведені вище документи було видано без зазначення самочинного будівництва, чим фактично було введено суд в оману.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, судом першої інстанції також було зроблено помилковий висновок, що проектна документація на перебудову квартир погоджена з районним архітектором, головним державним санітарним лікарем м. Чернівці та Чернівецьким міським відділом з питань надзвичайних ситуацій, з чим погодилась і районна рада.

Так, згідно рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Чернівцях ради від 20.06.2007 р. № 105/6 з наведеними службами узгоджено лише 122,4 кв.м. добудови з переплануванням(проект ЧЦ АА № 221761).

Таким чином, оскільки під час проведення будівельних робіт позивачка ОСОБА_2 відхилилась від проектної документації і добудова з переплануванням склала 156, 3 кв.м, то додаткові 33,9 кв.м добудови не було погоджено.

З протоколу комісійного розгляду звернення депутата міської ради Фірсанової В.Г. щодо конфліктної ситуації на АДРЕСА_1 вбачається, що рішенням виконкому було надано дозвіл гр. ОСОБА_2 на перепланування з добудовою, за умови : узгодження одного з варіантів розробленої та погодженої в установленому порядку проектної документації по добудові окремого входу до квартири з влаштуванням окремого входу в підвальні приміщення житлового будинку з сім'єю ОСОБА_3.

Таким чином дозвіл на добудову з переплануванням було надано позивачці ОСОБА_2 Шевченківською районною радою з метою відокремлення входів в квартири та підвальні приміщення сімей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою вирішення конфліктної ситуації, яка склалась в даному будинку.

Позивачкою не виконано зазначену умову Протоколу комісійного розгляду : проектна документація з сім'єю ОСОБА_3 не була узгоджена.

Разом з цим друга умова Протоколу виконана: гр. ОСОБА_2 влаштовано додатковий вхід в квартиру № 1 і додатковий вхід в підвал, що підтверджується змінами в проектованому плані 1-го поверху.

Однак дана обставина не знайшла свого відображення в рішенні Шевченківського районного суду.

Оскільки позивачка не зверталася до Чернівецької міської рад з заявою про виділення їй земельної ділянки під здійснену самочинну добудову до першого поверху житлового будинку по АДРЕСА_1, у суду не було підстав для задоволення її позову відповідно до ч.5 ст.376 ЦК України.

Згідно повідомлень Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин від 30 листопада 2007 р. № 14-7/4933 та від 15 серпня 2014 р. № Б-38/-04/01-інф, Шевченківської районної ради від 04.03.2015 р. № Б-306 земельна ділянка для добудови до будинку АДРЕСА_1 власнику квартири №1 не виділялась.

Оскільки прибудова до будинку № 4 власником квартири № 1 здійснена на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, без належно затвердженого проекту, без узгодження проекту з сім'єю ОСОБА_3, суд першої інстанції не мав правових підстав для узаконення самочинного будівництва.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення - скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 04 грудня 2015 року у зв'язку зі смертю позивачки ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2., до участі у розгляді справи у якості позивачів було залучено правонаступників померлої : ОСОБА_6, (прож. в АДРЕСА_3); ОСОБА_7, (прож. в АДРЕСА_4 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,(прож. в АДРЕСА_2).

Згідно статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Приймаючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції не з'ясував у повному об'ємі обставини справи, не вірно застосував норми матеріального та процесуального права до правовідносин, що склалися та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки суд першої інстанції виходив з того, що на вимогу позивачки, як власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за нею право власності на нерухоме майно, яке було збудовано самовільно, оскільки це не порушує права інших осіб.

Зазначений висновок суду є помилковим, оскільки не відповідає обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст.376 ЦК України(в редакції на 05.12.2007р.) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно атвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно ч.5 ст.276 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Позивачка ОСОБА_2 є власником квартири №1 будинку АДРЕСА_1, яка складається з: однієї житлової кімнати загальною площею 3,53 кв.м., в тому числі житловою 22,60 кв.м.; квартири №1-А будинку АДРЕСА_1 яка складається з: однієї житлової кімнати загальною площею 35,93 кв.м., в тому числі житловою 25,10 кв.м.; квартири №1-Б будинку АДРЕСА_1, яка складається з : однієї житлової кімнати загальною площею 27,71 кв.м., в тому числі житловою 18,10 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 квітня 2002 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Як вбачається з поповерхового плану, наданого позивачкою суду першої інстанції, ОСОБА_2 здійснила переобладнання належних їй квартир шляхом об?єднання в одну квартиру з відхиленням від проекту. По проекту загальна площа квартири становить 122,40 кв.м., в тому числі житлова - 73,60 кв.м., а фактично загальна площа становить 156,30 кв.м., в тому числі житлова - 109,50 кв.м.

На час прийняття рішення судом першої інстанції квартира складалася з : 1.1. - житлова кімната площею 22.60 кв.м.; 1.2. - житлова кімната площею 26,30 кв.м.; 1.3. - передпокій площею 18.10 кв.м.; 1.4. - кухня площею 20,30 кв.м.; 1.5. - житлова кімната площею 19,60 кв.м.; 1.6. - житлова кімната площею 22,80 кв.м.; 1.7. - санвузол площею 11,60 кв.м.; 1.8. - коридор площею 14,90 кв.м.

Апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири № 2 у двоквартирному будинку АДРЕСА_1 що підтверджується договором дарування від 26.11.1997р. АКК № 324783, технічним паспортом на квартиру №2, виданим Чернівецьким КБТІ та поповерховим планом на будівлю літ „А" по АДРЕСА_1

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або про вимогу вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно до ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належить на право спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст.ст. 13, 41 Конституції України власність зобов'язує. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам та інтересам інших осіб та інтересам суспільства.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання та елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідно до п.1 рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень, технічного обладнання та елементів зовнішнього благоустрою вирішується відповідно до Законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Зібраними по справі доказами встановлено, що позивачкою ОСОБА_2 під час здійснення самочинної перебудови першого поверху житлового будинку та самочинної добудови до першого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 було порушено права співвласників житлового будинку та земельної ділянки - ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Під час прибудови та переобладнання своєї квартири позивачкою ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснено велику кількість отворів в зовнішніх та у внутрішніх несучих стінах спільного з ними будинку, чим було порушено право ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо сумісного володіння опорними конструкціями будинку.

Крім того, рішенням виконкому Чернівецької міської ради № 483 від 04 серпня 1953 року за землекористувачами будинку АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка в розмірі 801 кв.м.

Відповідно до п.3 ст.42 ЗК України порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Здійснивши самочинну прибудову до будинку, позивачка таким чином також не узгодила з сім'єю ОСОБА_3 порядок використання прибудинкової земельної ділянки, чим порушила право ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на сумісне використання земельної ділянки.

Частиною 2 ст.331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно(житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва(створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» забудова територій передбачає здійснення нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств (далі - будівництво). Будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією.

Статею 18 Закону України «Про основи містобудування» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів. Експлуатація не прийнятих у встановленому порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до ст.30-1 Закону «Про планування і забудову територій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначається Кабінетом Міністрів.

До 01.01.2009 року був чинним Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004р. №1243, яким визначалися основні вимоги та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерела фінансування їх будівництва; з 01.01.2009 року механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів установлено Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2008р. №923.

Згідно ч.ч.1,2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Статею 376 ЦК України також визначені правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Всупереч вимогам ст.ст. 214, 215 ЦПК України, суд першої інстанції, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, безпідставно керувався виключно ст.376 ЦК України, до того ж неправильно застосував зазначену норму закону й визнав за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно лише за фактом завершення його переобладнання та здійснення добудови, хоча все будівництво не було прийняте в експлуатацію приймальною комісією.

Судом першої інстанції не було визначено, чи відповідають проведені позивачкою переобладнання та добудова до житлового будинку усім визначеним законом вимогам та умовам, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, що є обов'язковою умовою для вирішення судом питання про визнання за особою права власності на об'єкт нерухомого майна в тому разі, коли в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію відмовлено, але ця відмова є безпідставною.

Так, відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З вищезазначених правових норм убачається, що чинним законодавством передбачено порядок звернення до суду виключно у разі невизнання або оспорювання певних прав та інтересів, тобто у разі існування фактичного спору.

Однак з матеріалів цивільної справи не вбачається існування спору між сторонами по справі, а саме відсутні докази на підтвердження факту звернення позивачки до Чернівецької міської ради із заявою про узаконення самочинної перебудови та добудови першого поверху будинку АДРЕСА_1 відповідно до існуючого на час здійснення самочинного переобладнання та добудови будинку порядку узаконення таких будівельних робіт та прийняття таких житлових будинків в експлуатацію.

Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 212-214 ЦПК України та у зв'язку з наведеними вище нормами матеріального права, вирішуючи справи щодо самочинного будівництва, суди повинні перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві, реконструкції та прийняті в експлуатацію будь-якого об'єкта нерухомості, а також наявність права на земельну ділянку, на якому ведеться нове будівництво, або дозвіл власника цієї ділянки, або власника вже існуючої будівлі на будівництво, реконструкцію; дотримання цільового призначення та дозволеного використання земельної ділянки, а також червоних ліній, встановлених проектами планування; наявність затвердженої у встановленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво; дозвіл на будівництво, а саме документ, виданий замовнику (забудовнику) органами місцевого самоврядування, що посвідчує право власника, володільця, орендатора або користувача об'єкта нерухомості здійснити забудову земельної ділянки, будівництво, реконструкцію будівлі, споруди, спорудження; дотримання містобудівних регламентів, будівельних, екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних та інших правил, нормативів; дотримання прав та законних інтересів власників, землеволодільців, землекористувачів та орендарів.

Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

Всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України позивачка не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею позовних вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2007 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Чернівецької міської ради про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: