АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/86/16 Доповідач - Жолудько Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, третьої особи - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, третьої особи - Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що ст. 405 ЦК України не передбачає обмежень щодо віку та правосуб'єктності особи, яка підлягає визнанню такою, що втратила право користування житлом. Крім того, факт наявності поважних причин відсутності за зареєстрованим місцем проживання підлягає доказуванню стороною, яка посилається на зазначену обставину.

Наголошує на тому, що відповідач без поважних причин не проживає у вказаній квартирі понад один рік та не несе жодних витрат по утриманню цього житлового приміщення, що є підставою для визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 підтримав подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Інші особи, які брали участь у справі, повторно не з'явились у судове засідання. Про час і місце його повідомлені належним чином.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1, виданого 09.11.2000 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 5-4404 (а.с. 3).

Спадкове майно, на яке видано вказане свідоцтво, складається з квартири АДРЕСА_1.

Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим 17.11.2000 року Тернопільським МБТІ, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Першою Тернопільською держнотконторою 09.11.2000 року за реєстром №5-4404(а.с.7).

13 квітня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2, виданого 13.04.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції. Дана обставина встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.09.2010 року, яким розірвано шлюб між сторонами (а.с. 8).

Від даного шлюбу в сторін народився син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3, виданим 04.07.2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського МУЮ (а.с. 7).

09 серпня 2002 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований у вищевказаній квартирі, що стверджується записом у будинковій книзі (а.с. 5-6).

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1- ОСОБА_2, колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітня дитина, не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, її житлові права є похідними від прав батьків або одного із них, а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки причини відсутності малолітньої дитини за місцем її реєстрації понад установлені строки є поважними, так як не залежать від її волі.

Колегія суддів уважає рішення обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 року та ратифікованою постановою ВРУ від 27.02.1991 року № 789-XII, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статей 8, 11, 18 Закону України "Про охорону дитинства" дитина має право на рівень життя, достатній для її розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Діти - члени сім'ї власника житлового приміщення мають право користуватися займаними приміщеннями нарівні з власником.

Згідно зі ст. 29, ч. 3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягнення 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що малолітня дитина позивача відсутня в спірному жилому приміщенні понад установлені строки з поважних причин, оскільки в силу свого віку вона не користується квартирою позивача не за власним бажанням

Крім того, позивачем не доведено, що у його малолітньої дитини є інше придатне для проживання житлове приміщення, яке відповідає вимогам, передбаченим законом.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи позивача щодо його наміру відчужити займане ним житло й придбати квартиру більшої площі без позбавлення малолітнього сина права на проживання в новій квартирі, оскільки сама по собі ця обставина не може бути підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування спірною квартирою.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, ч.1, п.1; 308; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Л.Д. Жолудько