Справа № 307/2686/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - Боднар О.В.

суддів - Кеміня М.П., Джуги С.Д.

при секретарі - Маринець Д.М.

з участю - представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду від 22 жовтня 2015 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні проїздною дорогою, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просив зобов'язати ОСОБА_3 перенести металевий паркан (тверду огорожу) на його попереднє місце, а саме на відстань 2,70 м та 2,54 м від її будинку, щоб ширина дороги склала не менше 3,90 м.

Рішенням Тячівського районного суду від 22 жовтня 2015 року (а.с. 58-62) у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 77-79) ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необґрунтоване, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що звертаючись з даним позовом позивач зазначав, що ним у 1995 році на належній його батькам земельній ділянці по АДРЕСА_1 побудований житловий будинок.

На підтвердження надав довідку, видану виконавчим комітетом Вільховецької сільської ради № 209 від 18 травня 2015 року (а.с. 52), з якої вбачається, що згідно погосподарської книги, будинок зареєстрований по АДРЕСА_1 побудований у 1995 році.

До земельної ділянки на якій розміщений зазначений будинок, за словами позивача, існувала історична дорога шириною 3,9 м, яка проходила між сусідніми ділянкам - ОСОБА_4 та відповідача. Остання, самовільно захопила два метри такої дороги та перенесла огорожу, чим порушила його права та законні інтереси, оскільки дорога, шириною 2 м не дозволяє йому підвозити будівельні матеріали до його будинку та унеможливлює проїзд будь-якого транспорту.

Рішенням Вільховецької сільської ради від 31 січня 2015 року № 578 був затверджений протокол земельної комісії від 30 січня 2015 року № 3, яка вирішила, що проїзд через дворогосподарство ОСОБА_3 можливий лише за згодою сторін. Комісія запропонувала ОСОБА_2 розглянути можливість проїзду до своєї земельної ділянки з іншої сторони (а.с. 18-19).

В матеріалах справи (а.с. 43, 44) містяться схематичні зображення земельних ділянок позивача та відповідача, виконані ТОВ «Моя земля» при виготовлені проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у їх власність.

За цих схемах зображено, що між суміжними із домоволодінням позивача земельними ділянками, що належать ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_3, є проїзд від щебеневої дороги до земельної ділянки позивача.

Наявність проїзду зображено і на плані зовнішніх меж земельної ділянки, який міститься у державному акті на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, від 21 серпня 2001 року, виданому ОСОБА_4 (а.с. 102). На плані позначено, що землі від А до Б - це землі загального користування (проїзд).

Згідно з п.2.3 Основних положень ДБН В.2.2-15-2005, затверджених наказом Держбуду України від 18 травня 2005 року № 80, при проектуванні окремо розташованих будинків до них повинні бути передбачені наскрізні проїзди для автотранспорту відповідно до вимог ДБН 360.

У п.7.36 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», які поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих сільських поселень України, наведена класифікація і параметри вулиць і доріг сільських населених місць, зокрема зазначено, що ширина смуги руху селищних доріг та проїздів повинна становити 3,5 м.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок державної та приватної власності.

Землі загального користування населених пунктів, зокрема, вулиці, проїзди, шляхи, належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність.

Відповідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті (ч.2 ст.27 ЦПК України).

Відповідачем не надано доказів того, що земельна ділянка, на якій розташована огорожа перебуває у її власності.

Вимога апеляційного суду Закарпатської області про надання Вільховецькою сільською радою викопіровки з генерального плану с.Вільхівчик не була виконана, оскільки, як повідомила сільська рада, генеральний план був розроблений ще в 1976 році, внаслідок чого в ньому відсутнє відображення цілого ряду вулиць, в тому числі і вулиць с.Вільхівчик, які були прорізані після затвердження вищезгаданого плану. На даний час Вільховецькою сільською радою розробляється новий генеральний план, який ще не затверджений.

З наведеного вбачається, що власником земельної ділянки, на якій ОСОБА_3 збудована огорожа, є територіальна громада в особі відповідного органу місцевого самоврядування - Вільховецької сільської ради.

Проте, Вільховецька сільська рада до участі у справі судом першої інстанції залучена не була.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

Разом з тим, зважаючи на відсутність у апеляційного суду повноважень для скасування судового рішення з направленням на справи на новий судовий розгляд та повноважень щодо залучення співввідпвідача на стадії апеляційного провадження, виходячи з приписів ст. 307 ЦПК України, в даному конкретному випадку апеляційний суд повноважний виключно змінити рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову, а саме відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв'язку з незалученням співвідповідача по такій справі. При цьому дане рішення не перешкоджає ОСОБА_2 пред'явити новий позов правильно визначивши суб'єктний склад сторін.

Зважаючи не викладене, відповідно до ст.309 ЦПК України, рішення Тячівського районного суду від 22 жовтня 2015 року підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у позові, із залишенням резолютивної частини рішення без змін.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, ст.83 ЗК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 22 жовтня 2015 року змінити в частині правового обгрунтування відмови у позові, залишивши резолютивну частину рішення без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Джуга С.Д.