АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Корчевного Г.В., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданої через представника ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Акціонерного товариства «Дельта Банк» про примусове виконання обов'язку в натурі та стягнення пені,

в с т а н о в и л а :

Справа № 757/2381/15-ц
Апеляційне провадження № 22-ц-796/1780/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просила зобов'язати останнього виконати платіжне доручення ОСОБА_1 в іноземній валюті для фізичної особи, яка не здійснює підприємницької діяльності № 1 від 13.01.2015 року про переказ коштів у сумі 106 517 доларів США та стягнути пеню у розмірі 3 359,48 грн..

В обґрунтування позову зазначала, що між нею та відповідачем було укладено договір банківського рахунку, згідно якого останній зобов'язався здійснювати його банківське обслуговування. 13.01.2015 року банк прийняв від неї до виконання платіжне доручення на переказ 106 517 доларів США на інший рахунок, відкритий у ПАТ «Креді Агріколь Банк» та стягнув з неї комісію за послугу щодо виконання платіжного доручення. Проте, своїх зобов`язань відповідач не виконав.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09.11.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що станом на 30.12.2014 року зазначені кошти були на її рахунку та ці обставини підтверджені нею довідкою банку. Банк не надав будь - яких доказів, що кошти надалі були зняті з рахунку. Крім того, платіжне доручення було прийнято відповідачем та з неї стягнуто 52 619,92 грн. комісії за здійснення переказу, що підтверджує факт подачі нею платіжного доручення.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.12.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського рахунку № НОМЕР_1, за умовами якого банк зобов'язався відкрити позивачці поточний рахунок та здійснювати його банківське обслуговування.

13.01.2015 року банком оформлено від імені позивачки платіжне доручення в іноземній валюті для фізичної особи, яка не здійснює підприємницької діяльності № 1 на переказ 106 517 доларів США на інший рахунок, відкритий у ПАТ «Креді Агріколь Банк». На виконання доручення позивачкою було поповнено поточний рахунок на суму 52 619,92 грн.

Станом на 19.01.2015 року кошти з рахунку позиваки на рахунок у ПАТ «Креді Агріколь Банк» не надійшли.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності на її поточному рахунку суми коштів, достатньої для виконання платіжного доручення, а також доказів прийняття банком платіжного доручення до виконання.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1089 ЦК України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

Згідно з ч. 1 ст. 1091 цього Кодексу банк, що прийняв платіжне доручення платника, повинен перерахувати відповідну грошову суму банкові одержувача для її зарахування на рахунок особи, визначеної у платіжному дорученні.

Згідно з ч. 1 ст. 1092 цього ж Кодексу у разі невиконання або неналежного виконання платіжного доручення клієнта банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Відповідно до п. 8.1., 8.2 та п. 8.3. ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку. Банки та їх клієнти мають право обумовлювати в договорах інші, ніж встановлені в цьому пункті, строки переказу готівки.

За порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

Відповідно до п. 32.2. ст. 32 цього ж Закону, у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу.

Відповідно до виписки по особовим рахункам станом на 30.12.2014 року на рахунку позивачки у АТ «Дельта Банк» були наявні кошти у розмірі 106 517 доларів США (а.с.48).

13.01.2015 рок позивачкою було поповнено рахунок на суму 52 619,92 грн.

Листом відповідача від 13.02.2015 року банк повідомив позивачку про те, що станом на поточну дату подана позивачкою заява на здійснення переказу коштів від 13.01.2015 року втратила свою чинність та не може бути виконана банком через закінчення визначеного законодавством строку її дії (а.с. 61).

Зазначеними доказами у їх сукупності підтверджується ті обставини, що відповідачем було прийнято від позивачки 13.01.2015 року платіжне доручення на переказ коштів у сумі 106 517 доларів США та суми коштів на рахунку позивачки було достатньо для виконання такого доручення, за виконання доручення банком було стягнуто плату (комісію) у розмірі 52 619,92 грн. грн., проте банк зазначені кошти на інший рахунок, відкритий позивачкою у ПАТ «Креді АгрікольБанк» не перевів.

Відтак висновки суду про те, що позивач не надала доказів наявності на її рахунку коштів достатніх для виконання платіжного доручення та доказів прийняття банком платіжного доручення не відповідають наявним у справі доказам, наданим позивачкою, які відповідачем не спростовані та фактично і не заперечувалися.

Відповідно до п. 3 ч1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Відтак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір по суті колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2015 року Правлінням Національного банку України було винесено постанову № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», якою відповідача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року № 51 «Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» з 03.03.2015 року розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації, а також запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці - з 03 березня по 02 червня 2015 року включно.

Пунктом 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Виходячи із результатів системного аналізу положень ЦК України, законів України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і «Про банки і банківську діяльність» колегія суддів дійшла висновку, що на підставі договору банківського рахунка між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини, які носять майново-грошовий характер, а відтак у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Акціонерного товариства «Дельта Банк» про примусове виконання обов'язку в натурі та стягнення пені відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді