Справа №489/1649/15-ц 03.02.2016 03.02.2016 03.02.2016
Провадження №22-ц/784/259/16
Справа № 489/1649/15ц
Провадження № 22ц/784/259/16 Головуючий у 1-ї інстанції Губницький Д.Г.
Категорія 69 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

3 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Горенко Ю.В.,

за участю: відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року

за її позовом

до ОСОБА_2,

третя особа ОСОБА_5

про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту її проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з померлим 5 квітня 2014 року ОСОБА_7 у період з 15 грудня 2010 року і по день його смерті за адресою: місто Миколаїв, вулиця Софіївська, 82-а.

Позивачка зазначала, що вона у зазначений період знаходилася у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_7, проживала з ним однією сімєю та піклувалася про нього.

5 квітня 2014 року ОСОБА_7 помер та після його смерті відкрилася спадщина у вигляді нерухомого майна, за прийняттям якої позивачка не зверталася, але вважає себе дружиною та спадкоємцем першої черги за законом.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2015 року до участі у справі третьої особою залучено доньку померлого ОСОБА_5.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким її вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, який ними розірвано 17 січня 2006 року. За час спільного проживання ОСОБА_2 17 вересня 2001 року складено заповіт на користь відповідачки, який посвідчено нотаріально.

У зазначений період та до часу смерті ОСОБА_2 був зареєстрований у гуртожитку за адресою: місто Миколаїв, проспект Героїв Сталінграду, 77, але зазначав своє фактичне місце перебування як місто Миколаїв, вулиця Софіївська, 82-а.

5 квітня 2014 року ОСОБА_2 помер та після його смерті відкрилася спадщина, за прийняттям якої у встановленому порядку до нотаріальної контори звернулися із заявами: відповідачка ОСОБА_2 як єдиний спадкоємець за заповітом, та третя особа ОСОБА_5 як донька померлого від попереднього шлюбу та єдиний спадкоємець за законом. Позивачка із заявою за прийняттям спадщини до нотаріальної контори не зверталася, і не має спільного місця реєстрації зі спадкодавцем.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_4, суд виходив з того, що позивачкою недоведена обґрунтованість предявлених вимог, так як нею не прийнята спадщина, вона не є дружиною спадкодавця, і встановлення обраного позивачкою факту не може призвести до включення її до першої черги спадкоємців, а тому такий факт не має юридичного значення.

З такими висновками слід погодитися з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу, якій набрав законної сили з 1 січня 2004 року.

Позивачка ОСОБА_4, заявляючи позов, посилалася на статтю 74 СК України та зазначала, що відразу, після смерті 30 листопада 2010 року свого першого чоловіка, стала проживати з ОСОБА_7 однією сімєю з 15 грудня 2010 року і до його смерті 5 квітня 2014 року.

В обґрунтування своїх доводів надала показання свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які є її колишніми співробітниками та підлеглими померлого, та які у судовому засіданні підтвердили наявність між позивачкою та померлим спочатку дружніх стосунків, які, на їх думку, з 2012-2013 років переросли у стосунки чоловіка з жінкою.

Одночасно, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 і ОСОБА_13 спростували факт спільного проживання померлого ОСОБА_7 однією сімєю з будь-якою жінкою. При цьому, додали, що померлий користувався увагою жінок, в тому числі наймав їх для допомоги у побуті, зловживав спиртними напоями та останні часи не міг дати себе раду.

Тому, зважаючи на відсутність обставин, характерних для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спірного користування, колегія суддів вважає, що факт перебування позивачки та ОСОБА_7 у робочих, дружніх стосунках, а також інших стосунках, що є відмінними від сімейних, не може бути підставою для встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Позивачкою також не надано і в судових засіданнях не добуто доказів того, що ОСОБА_4 проживала однією сімєю зі спадкодавцем на протязі пяти років до його смерті, а ці позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях.

Твердження апелянта про те, що встановлення такого факту є підставою для її включення до кола спадкоємців за законом першої черги є помилковим тлумаченням діючого законодавства, оскільки цей факт дає підстави тільки для спадкування особою в якості спадкоємця четвертої черги (стаття 1264 ЦК України), так як в цьому випадку жінка не набуває статусу дружини у розумінні статей 3, 21 СК України і статті 1261 ЦК України.

За такого суд, зясувавши обставини спору, перевіривши доводи сторін, проаналізувавши зібрані докази, фактично дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки відсутні підстави, передбачені ст. 74 СК України і ст.ст. 1222, 1223, 1261, 1264, 1268 ЦК України, для встановлення факту, що має юридичне значення.

При встановлені зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального закону та правильно застосовано норми матеріального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом дана невірна оцінка відсутності оригіналу заповіту померлого, є необґрунтованими, оскільки зазначене суперечить іншим дослідженим судом доказам та не має правового значення для вимог про встановлення факту, що були заявлені позивачкою.

Інші доводи в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду.

За таких обставин рішення суду першій інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді