У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., МазурЛ.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування понесених витрат, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4звернулась із вказаним позовом до ОСОБА_5 про стягнення витрат.

Посилалась на те, що 01 грудня 2003 року вона уклала шлюб з ОСОБА_5 Від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей. 01 серпня 2013 року рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області шлюб розірвано.

Рішенням цього ж суду від 13 червня 2014 року, залишеним без змін апеляційним судом, задоволено позов ОСОБА_5 у справі про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя. Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_5 автомобіль «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_2. Виділено в особисту приватну власність ОСОБА_4 автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1. Визнано за ОСОБА_5 право власності на частину нежилого приміщення (магазину), загальною площею 48 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на її користь компенсацію за надлишково отримане майно. Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної подружжя та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в нежилих приміщення по АДРЕСА_2 проведені будівельно-ремонтні роботи, які здійснені за рахунок спільних коштів подружжя, а саме: за рахунок доходів від підприємницької діяльності, яку вони обоє вели та були їх спільною сумісною власністю. Вартість вказаного нежилого приміщення внаслідок проведеного ремонту збільшилася.

Враховуючи вказане, позивачка просила стягнути з відповідача витрати, понесені на будівельно-ремонтні роботи в нежилих приміщеннях по АДРЕСА_2.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 вересня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 440 050 грн витрат, понесених на будівельно-ремонтні роботи в нежилих приміщеннях за адресою: АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з обороту.

Судами встановлено, що з 01 грудня 2003 року по 01 серпня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в нежилих приміщеннях по АДРЕСА_2, які належали на праві власності відповідачу, були проведені будівельно-ремонтні роботи, здійснені за рахунок спільних коштів подружжя. В результаті поліпшення належного відповідачу майна, яке після розірвання шлюбу сторін так і залишилось у нього, ринкова вартість майна зросла. Внесок ОСОБА_4 поліпшенні зазначеного майна становить 440 050 грн.

Вказані обставини встановлені рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 05 серпня 2014 року.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Судами також правильно зазначено, що позивач має право на відшкодування частини витрат, понесених сторонами за рахунок спільних коштів подружжя на поліпшення належного майна, а розраховуючи розмір компенсації, виходили із розміру, встановленого судовим рішенням, яке вступило в законну силу, у справі, в якій брали участь ті самі особи.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. МазурЛ.М.