АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/381/16 Справа № 183/3553/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про стягнення грошових коштів.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Фінансова ініціатива» про стягнення грошових коштів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 липня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 326464, за умовами якого вона передала банку 1000000 грн. строком до 28 листопада 2014 року з процентною ставкою 24,5% річних; 23 вересня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 347004, за умовами якого вона передала банку 38085 грн. строком до 22 березня 2015 року з процентною ставкою 24,5% річних; 01 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 350434, за умовами якого вона передала банку 10000 грн. строком до 24 грудня 2014 року з процентною ставкою від 20% до 28% річних; 01 жовтня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу № 350437, за умовами якого вона передала банку 7107 грн. строком до 24 грудня 2014 року з процентною ставкою від 20% до 28% річних.

Як вбачається з позовної заяви, позивач 16.01.2015року, 16.02.2015року та 23.03.2015 року направила на адресу відповідача листи про повернення суми банківського вкладу та нарахованих процентів. Проте вказані вимоги позивача банком не були виконані, а листами ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» від 13.02.2015 року №609, від 16.03.2015 року № 1126 та 09.04.2015року № 1512, що вживає всіх необхідних заходів щодо невідкладного вирішення даної ситуації та приносив вибачення за тимчасові незручності.

Судом встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 23.06.2015 року № 408 ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» віднесено до категорії неплатоспроможних,а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.06.2015 року № 121 в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» затверджено тимчасову адміністрацію.

Оскільки порушень прав позивача діями відповідача судом не встановлено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про розірвання договору банківського вкладу (депозиту) №СН-113021:980 від 26 грудня 2013 року на підставі ст.1075 ЦК України з наступних підстав.

Згідно з ч.2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Ч.1 та 3 ст.1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п.6 ст.2 цього Закону визначено, що ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Доводи апелянта, на те, що обмеження встановлене п.1 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Статтею 36 вказаного Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Таким чином, у зв'язку із прийняттям рішення про введення в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» тимчасової адміністрації, вимоги позивача про стягнення суми грошових коштів за договором банківського вкладу (депозиту) не можуть бути задоволенні в силу вищевказаних норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», так як на момент ухвалення рішення судом першої інстанції 06 серпня 2015 року в ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» вже діяла тимчасова адміністрація.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно і обгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_3