Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 січня 2016 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі

головуючого судді Морозова В.В.

при секретарі Швидкій І.О.,

за участю

представника позивача за первісним позовом,

відповідача за зустрічним ОСОБА_1,

відповідачки за первісним позовом, позивачки за зустрічним ОСОБА_2,

представника відповідачки за первісним позовом ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов тим, що між сторонами було зареєстровано шлюб 24.12.1994 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси реєстраційної служби Черкаського МУЮ, актовий запис №2411.

Під час шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 19.03.2010 року, укладеного між ОСОБА_5, ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_2- з іншої сторони, та за наявності письмової згоди позивача на укладення вказаного договору, подружжям було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1

У своїх вимогах ОСОБА_4 посилався на норми Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України), відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить до спільного майна подружжя, а у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Уточнивши свої вимоги, позивач зазначив, що в червні 2015 року на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси, шлюб між сторонами було розірвано, і відповідно до ст.. 69 СК України - чоловік та дружина мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а тому просив суд визнати за ним та ОСОБА_2, як колишнім подружжям право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, здійснивши розподіл вказаного домоволодіння та визнавши право власності за кожним на ? його частину.

Представник відповідача надав зустрічну позовну заяву, в якій вказав, що спірний житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1, має бути визнаний судом, як особиста приватна власність ОСОБА_2, з наступних підстав.

З 2006 по 2009 роки мати позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_7, здійснювала грошові перекази з-за кордону на загальну суму 13800 (тринадцять тисяч вісімсот) євро, що підтверджується квитанціями. Дані кошти надсилалися безпосередньо на придбання будинку. Сума грошових коштів в євро, переведена в гривневий еквівалент відповідає вартості придбаного домоволодіння, згідно договору купівлі - продажу. Оскільки ОСОБА_2 мала джерело надходження коштів на придбання домоволодіння в 2010 році, що підтверджується квитанціями про грошові перекази, а позивачем за первісним позовом до суду не наданого жодного доказу на підтвердження наявності доходів на придбання будинку, представник відповідача, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про прав на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, поділ спільного майна подружжя» визначає спірне домоволодіння - як майно, що набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжю, тобто ОСОБА_2 і просить визнати за зустрічним позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1

Також в зустрічній позовній заяві представник ОСОБА_2 вказав, що за час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбано легковий автомобіль ВАЗ -21070, держномер НОМЕР_1, 2006 року випуску. Відповідно до ст.. 70 СК України даний автомобіль відноситься до майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки такого договору між сторонами укладено не було - автомобіль належить позивачу та відповідачу у рівних долях, тобто по ? частині кожному.

Відповідач за зустрічним позовом надав письмові заперечення, вказуючи, що вимоги ОСОБА_2 є хибними та безпідставними, оскільки кошти, що отримувались через грошові перекази, надходили невеликими частинами і протягом певного часу та витрачались на спільні потреби подружжя, зокрема і на утримання та виховання неповнолітнього сина, та як частка на придбання легкового автомобіля ВАЗ -21070.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 уточнені первісні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, зустрічний позов не визнав в частині визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на домоволодіння.

Позивач за первісним позовом в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав і просив їх задоволити, зустрічні позовні вимоги - визнав частково.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 первісний позов не визнав, підтримав зустрічні позовні вимоги та просив їх задовольнити повністю.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення первісних позовних вимог та часткове задоволення зустрічного позову з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 24.12.1994 року.

19 березня 2010 року ОСОБА_2 за наявності письмової згоди ОСОБА_4 та на підставі договору купівлі-продажу було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в АДРЕСА_1. Також в період шлюбу подружжям було придбано легковий автомобіль ВАЗ 21070, держномер НОМЕР_1, який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 06.10.2009 року належить ОСОБА_4 з правом керування ОСОБА_2

Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частинами 1 і 2 ст. 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Суд критично оцінює твердження представника позивача за зустрічним позовом про те, що ОСОБА_2 надсилались грошові перекази з-за кордону безпосередньо на придбання домоволодіння і не може прийняти як доказ даних обставин копії квитанцій «Western Union», оскільки позивачем за зустрічним позовом не доведено, що саме за дані грошові кошти було здійснено придбання спільного будинку.

Згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За таких обставин на підставі повного та всебічного дослідження доказів, які наявні у даній справі, суд дійшов до висновку, що вимоги первісного позову та зустрічного - в частині розподілу легкового автомобіля підлягають до задоволення, що стосується вимог про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на домоволодіння, то останні, у зв'язку з їх необґрунтованістю, не можуть бути задоволені.

Згідно ст. 88 ЦПК України, із сторін необхідно стягнути на користь держави не доплачену частину судового збору.

Керуючись ст.ст.57,60,68,69,70, СК України, ст.ст. ст. 6, 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223 ЦПК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, суд

в и р і ш и в :

Первісний позов задовольнити.

Визнати житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини домоволодіння з надвірними спорудами що розташоване по АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини домоволодіння з надвірними спорудами що розташоване по АДРЕСА_1.

Зустрічний позов задовольнити частково.

Визнати автомобіль ВАЗ 21070 д.н.з. НОМЕР_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21070 д.н.з. НОМЕР_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 21070 д.н.з. НОМЕР_1.

В решті вимог зустрічної позовної заяви відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави не доплачену частину судового збору у сумі 720 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави не доплачену частину судового збору у сумі 476 грн. 40 коп.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції.

Повний текст рішення складений 25 січня 2016 року.

Суддя: В. В. Морозов