Справа № 740/2897/15 Провадження № 22-ц/795/1015/2016 Головуючий у I інстанції -Куровський Ю. В. Доповідач - Позігун М. І.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Позігуна М.І.

суддів: Євстафієва О.К., Лакізи Г.П.,

секретар судового засідання: Шапко В.М.

з участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 8 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину у спільному сумісному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 8 квітня 2016 року, яким визнано 1/2 частину будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та визнано за останнім право власності на 1/4 частину зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Незаконність рішення суду відповідач обґрунтовує невідповідністю висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи, оскільки судом при винесенні рішення не враховано, що будинок було придбано ОСОБА_3 за 2000 доларів США, які були надані їй особисто батьком (фактично подаровано), а не на потреби сім'ї, про що зазначено в мотивувальній частині рішення суду. За доводами ОСОБА_3, зазначена обставина підтверджується тим, що позивач не брав участі в пошуку та купівлі житла, а в період спільного проживання неодноразово наголошував на тому, що він не є власником житла. Зазначені обставини з врахуванням положень ст. 24 КпШС УРСР, ч.1 ст. 57 СК України, роз'яснень, викладених в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання недійсним та поділ спільного майна подружжя" унеможливлювали задоволення судом позовних вимог ОСОБА_1 Також відповідач вважає необгрунтованими висновки суду першої інстанції, що факт проведення ремонту будинку спільними зусиллями є підтвердженням права спільної сумісної власності на будинок, оскільки виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно внаслідок істотного збільшення його вартості за рахунок спільних затрат передбачено ст.62 СК України, проте позивач не посилався на зазначену норму матеріального права як на підставу позову.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її цивільного права має право на його захист, який в силу положень ч. 1 ст. 16 ЦК України, статей 1, 3 ЦПК України здійснюється судом.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.11.1994 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.4). Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2015 року їх шлюб розірвано. Під час перебування в шлюбі згідно договору купівлі-продажу від 03 грудня 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Ніжинської міської нотаріальної контори та зареєстрованого в Ніжинському МБТІ, сторони придбали у власність 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1. Право власності на зазначену частину будинку зареєстровано за ОСОБА_3

Оскільки відповідачем не визнається право власності позивача на частку в спільній сумісній власності подружжя, то останній і звернувся до суду за захистом порушеного права шляхом визнання 1/2 частини спірного будинку, придбаного сторонами в період шлюбу, спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно і визнання за ним права власності на 1/2 частину в спільному майні подружжя, що становить 1/4 частину від будинку в цілому.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права, що узгоджується з положеннями ст. 392 ЦК України, згідно якої власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За викладених обставин, оскільки відповідачем оспорюється право спільної сумісної власності подружжя, то вимога позивача про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя з визначенням його частки без реального виділу чи поділу не суперечить положенням ст. 16 ЦК України, оскільки при зміні правого статусу майна зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність відповідно змінюється обсяг прав і обов'язків співвласників майна.

Так, в силу ст. 362 ЦК України в спільній частковій власності співвласник може продати свою частку без виділення частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, в частині визначення належності майна (його правового статусу) застосуванню підлягали статті ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22, 24, 28 КпШС України.

Так, відповідно до ст. 16 Закону України „Про власність" майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), (чинного на час набуття майна у власність) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами деяких норм кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12 червня 1998 р. № 16, чинної на час виникнення спірних правовідносин, при вирішенні спорів між подружжям про майно, необхідно з'ясовувати, зокрема джерело і час придбання зазначеного майна. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС).

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Як встановлено судом, спірне майно придбано в період шлюбу для спільного проживання подружжя, підтвердженням чого є ведення сторонами спільного господарства протягом тривалого часу, проведення ремонту будинку та будівництво прибудов до господарських приміщень, підведення газу, води.

Щодо доводів ОСОБА_3 про придбання спірної частини будинку за кошти, подаровані їй особисто її батьком, то апеляційний суд враховує, що з врахуванням встановлених судом першої інстанції обставин отримання зазначених коштів, з яких вбачається, що кошти надавалися на придбання житла подружжю, то зазначені доводи не ґрунтуються на матеріалах справи.

ОСОБА_3 не надано жодного належного і допустимого доказу отримання коштів в дар від її батька для особистих потреб, оскільки в силу положень статті 44 ЦК УРСР, чинної на час виникнення спірних правовідносин, угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, повинні укладатися в письмовій формі, а статтею 244 зазначеного кодексу передбачено обов'язковість нотаріального посвідчення договору дарування на суму понад 500 крб. В силу положень ст. 46 та 47 ЦК УРСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, недодержання простої письмової форми позбавляє сторони права за наявності спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, у випадках, прямо зазначених у законі, зокрема недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення тягне за собою недійсність угоди в силу положень ст. 48 зазначеного кодексу.

З врахуванням викладеного, й інші доводи апеляційної скарги, зокрема про неврахування судом мотивів визнання відповідачем права позивача на 1/2 частку в спільній сумісній власності подружжя та безпідставне посилання суду на проведення ремонтних робіт в обґрунтування наявності права позивача в спільній сумісній власності також не спростовують законності і обґрунтованості рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 8 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: