Справа №490/7946/15-ц 25.01.2016 25.01.2016 25.01.2016
Справа № 490/7946/15-ц Головуючий у 1 інстанції Черенкова Н.П.
Провадження № 22-ц/784/254/16 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заочне рішення Центрального районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

11 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») пред'явило до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

15 березня 2012 року товариство, як кредитодавець, та ОСОБА_2, як позичальник, шляхом підписання останньою Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку уклали між собою кредитний договір.

Відповідно до його умов, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати позичальнику кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну, розмір якого, відповідно до побажання позичальника, повинен був становити 2 000 гривень, а ОСОБА_2, у свою чергу, отримувала право використовувати кредитні кошти на власний розсуд, зобов'язавшись, при цьому, повернути кредит у строк, що відповідає дії платіжної картки та вносити щомісячно плату за користування ним у розмірі 2,5% від суми залишку заборгованості по ньому.

В цьому ж договорі, на забезпечення його виконання, сторони передбачили, що у разі прострочки позичальником грошового зобов'язання більш ніж на 30 днів держатель картки, якою є ОСОБА_2, сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1% від простроченою суми, але не менше 10 гривень, за кожний день прострочки, а у разі порушення строку платежу по будь якому із грошових обов'язків більш ніж на 120 днів, ще й штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та змінна складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те та, взяті на себе обов'язки належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2015 року у неї виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 6 888 гривень 51 копійка, з яких:

●552 гривні 33 копійки - заборгованість за тілом кредиту;

●3 181 гривня 97 копійок - заборгованість по процентам за користування ним;

●2 350 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею;

●500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована складова);

●304 гривні 22 копійки - штраф (процентна складова).

Посилаючись на небажання ОСОБА_2 сплатити борг добровільно, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути заборговану грошову суму за судовим рішенням.

Заочним рішенням Центрального районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року позов задоволено.

На погашення заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» з неї на користь того стягнуто 5 234 гривні, з яких:

●552 гривні 33 копійки - заборгованість за тілом кредиту;

●3 181 гривня 97 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом;

●1 000 гривень 00 копійок - заборгованість за пенею;

●500 гривень 00 копійок - штраф (фіксована складова).

При цьому, вирішуючи питання про стягнення пені, суд 1 інстанції вважав за можливе, відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшити її розмір до 1 000 гривень.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його лише в частині вирішення питання про стягнення пені та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити названу вимогу у повному обсязі, а в іншій частині - рішення залишити без змін.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та допущення судом неточностей у застосуванні норм процесуального та матеріального права.

21 січня 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк», в межах наданих йому повноважень, уточнив розмір пені, який належить до стягнення з відповідача на користь позивача, й просив провести стягнення у відповідності із уточненням.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду 1 інстанції в частині вирішення вимоги про стягнення пені, змінити, оскільки у цій частині районний суд ухвалив його без точного дотримання положень чинних цивільного та цивільно-процесуального законодавства, зменшивши її розмір, до розміру, названого представником позивача в уточненні, у зв'язку з цим, зменшити загальний розмір заборгованості, належної до стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Так, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» частково, суд 1 інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту. Відповідач отримала за ним грошові кошти, які зобов'язалася повернути не пізніше закінчення дії платіжної карти, а також сплачувати за користування ними проценти, проте свого слова не дотримала у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яку вона відмовляється сплати добровільно. За такого, як на думку суду, заборгована грошова сума підлягає стягненню за судовим рішенням, на підставі норм, що регулюють зобов'язальні правовідносини. При цьому, розмір пені слід зменшити до 1 000 гривень, оскільки пеня значно перевищує розмір заподіяних Банку збитків.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, але його висновок, щодо наявності підстав для зменшення розміру пені - вважає помилковими, необґрунтованими й не законними.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

15 березня 2012 року товариство та ОСОБА_2, шляхом підписання останньою Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку уклали між собою кредитний договір.

Відповідно до нього, ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати позичальнику кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну, розмір якого, відповідно до побажання позичальника, повинен був становити 2 000 гривень, а ОСОБА_2, у свою чергу, отримувала право використовувати кредитні кошти на власний розсуд, зобов'язавшись, при цьому, повернути кредит у строк, що відповідає дії платіжної картки та вносити щомісячно плату за користування ним у розмірі 2,5% від суми залишку заборгованості по ньому.

Порушення умов договору давало право постраждалій стороні на застосування передбачених сторонами видів забезпечення виконання кредитного зобов'язання та приведення в дію механізму цивільно-правової відповідальності.

Зокрема, у разі прострочки позичальником грошового зобов'язання більш ніж на 30 днів держатель картки, якою є ОСОБА_2, сплачує ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1% від простроченою суми, але не менше 10 гривень, за кожний день прострочки, а у разі порушення строку платежу по будь якому із грошових обов'язків більш ніж на 120 днів, ще й штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та змінна складова - у розмірі 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту.

Взяті на себе обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу платіжну карту з обумовленим кредитним лімітом, і чекав відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, про те та, взяті на себе обов'язки належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 30 червня 2015 року у неї виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 3 734 гривні 30 копійок, з яких:

●552 гривні 33 копійки - заборгованість за тілом кредиту;

●3 181 гривня 97 копійок - заборгованість по процентам за користування ним.

Застосовані ПАТ КБ «ПриватБанк» заходи для зміни такої поведінки відповідача і повернення фактичних стосунків сторін в русло графіку погашення кредиту та сплати належних за договором грошових сум, позитивного результату не дали.

Не виправило ситуації і нарахування ПАТ КБ «ПриватБанк» пені та штрафу, які за законом та договором належали з відповідача на користь названої фінансової установи за прострочку виконання кредитного зобов'язання.

Більше того, існуюча заборгованість не тільки не зменшувалася, але і продовжувала зростати.

Фактична ситуація у стосунках сторін втратила керованість і потребувала від постраждалої сторони активних дій, спрямованих на захист своїх інтересів і пов'язаних з правовим втручанням у спір держави.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Проте, згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України, це можливо лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Не є виходом за межі доводів апеляційної скарги, якщо особа, яка подала скаргу, заявляє вимогу про скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, а суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення або змінює рішення чи навпаки, оскільки в цьому разі суд використовує надані йому законом повноваження (стаття 307 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. При перегляді судових рішень необхідно виходити з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України. При цьому апеляційний суд керується статтею 307 ЦПК України (відповідним пунктом) та нормою ЦПК України, що визначає підстави перегляду судового рішення в такому разі, і відповідно до неї та наданих суду апеляційної інстанції повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

В світлі виписаного, оскаржене рішення суду 1 інстанції не у повній мірі відповідає виписаному.

Так, в силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Такі суттєві умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи.

Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору. За ними, зміст названого принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначають умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати договір, що передбачений законом (так звані поіменовані договори, які прямо передбачені в ЦК України або в іншому нормативному акті), так і договір, не передбачений у законодавстві (непойменовані), проте породжує права та обов'язки його учасників.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобов'язання - під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами. Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під порушенням зобов'язання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації. Порушенням зобов'язання є його невиконання і неналежне виконання. Невиконання зобов'язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов'язання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобов'язання могли утримуватися від їх вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, чи розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків і моральної шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК України боржник, не звільняється від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виписане у повній мірі стосується і кредитних договорів.

За ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під загрозою його нікчемності названий договір потребує письмової форми укладення (ст. 1055 ЦК України) і до нього застосовуються положення параграфа 1 ЦК України, що регулюють відносини з позики, якщо інше не встановлено нормами про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

Його істотними умовами є предмет, сума кредиту, строк повернення, розмір відсотків та належна форма укладення

Дослідивши обставини справи та докази, якими вони підтверджені, та, оцінивши їх, в світлі наведених вище положень чинного цивільного законодавства, колегія суддів вважає, що укладений сторонами 15 березня 2012 року кредитний договір є дійсним, оскільки протилежного сторона відповідача не довела, хоча за ст. 60 ЦПК України, то є його обов'язком, а тому взяті відповідачкою зобов'язання є обов'язковим до виконання. Та це правило проігнорувала, фактично відмовившись від договору в односторонньому порядку, наслідком чого стало виникнення у неї, станом на 30 червня 2015 року заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту - у розмірі 552 гривні 33 копійки та за несплаченими процентами - у розмірі 3 181 гривня 97 копійок. У зв'язку з цим ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовано нарахував пеню, розмір якої, після уточнення, на зазначену дату склав 431 гривню 98 копійок.

Оскільки така поведінка позичальника є неприпустимою, то вона повинна нести негативні наслідки таких своїх неправомірних дій, а саме, сплатити ПАТ КБ «ПриватБанк» неповернуту частину тіла кредиту, прострочені проценти та пеню, у визначеному тим розмірі.

Оскільки ОСОБА_2 цього не робить цього добровільно, то заборгованість з тіла кредиту, прострочених відсотків та нараховану позивачем пеню слід стягнути за судовим рішенням.

Районний суд теж дійшов такого ж висновку, проте не у повній мірі дослідив дійсний розмір пені, а, відповідно, прийняв її у розмірі, зазначеному ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві, у зв'язку з чим, помилково вважав за можливе зменшити розмір пені, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

З останнім висновком суду 1 інстанції колегія погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на законі.

Дійсно, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Тобто, названа частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду, дає суду право зменшити розмір неустойки, проте ставить цю дію в залежність від співвідношення пені та збитків. І зменшення можливо лише за умови, що розмір пені значно перевищує розмір збитків.

Як вбачається із матеріалів справи, збитки ПАТ КБ «ПриватБанк» по даному договору становлять 3 734 гривні 30 копійок (552 гривні 33 копійки - заборгованість з тіла кредиту + 3 181 гривня 97 копійок - заборгованість за процентами = 3 734 гривні 30 копійок). Заявлений позивачем, після уточнення (а.с. - 77-79), до відшкодування розмір пені становить 431 гривню 98 копійок, що є меншим від розміру збитків.

За таких обставин зменшення розміру пені за правилами ч. 3 ст. 551 ЦК України не є обґрунтованим, а тому у цій частині рішення суду 1 інстанції слід змінити, зменшивши розмір стягнутої судом з ОСОБА_2 пені до розміру, вказаному ПАТ КБ «ПриватБанк» в уточненому розрахунку.

У зв'язку з цим, підлягає зміні і загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, шляхом його зменшення з 5 234 гривень 30 копійок до 4 666 гривень 28 копійок (552 гривні 33 копійки - заборгованість з тіла кредиту + 3 181 гривня 97 копійок - заборгованість за процентами, 431 гривня 98 копійок пені + 500 гривень = 4 666 гривень 28 копійок).

Крім того, в порядку ст. 88 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 267 гривень 96 копійок на відшкодування судових витрат в апеляційній інстанції.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про помилкове застосування судом 1 інстанції положень чинного законодавства, що регулює позовну давність, то воно не може братися до уваги, оскільки це не відповідає висновкам суду, викладеним у тексті рішення і являє особисту інтерпретацію названою особою думки суду. Районний суд зменшив розмір пені не з підстави спливу позовної давності, а з іншої, передбаченої ч. 3 ст. 551 ЦК України підстави.

Питання щодо позовної давності судом 1 інстанції взагалі не досліджувалося, а, відповідно, і не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року в частині вирішення вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені та загального розміру заборгованості за кредитом, належного з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», змінити, зменшити розмір стягуваної пені з 1 000 гривень до 431 гривні 98 копійок, а загальний розмір заборгованості, належної до стягнення - з 5 234 гривень 30 копійок до 4 666 гривень 28 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 267 гривень 96 копійок, на відшкодування судових витрат в апеляційній інстанції.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

Самчишина Н.В.