АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/522/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Ткач З. Є.,

при секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_1

до Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції /надалі «ДВС»/, фізичної особи підприємця ОСОБА_2

про повернення автомобіля та стягнення матеріальної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся з вимогами до ДВС, ФОП ОСОБА_2 про повернення автомобіля та стягнення завданої матеріальної шкоди в розмірі 6737,14 грн., мотивуючи їх тим, що 11.06.13 на виконання постанови інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Тернопільській області від 06.03.13 ДВС на його автомобіль марки «Форд - Скорпіон» державний номерний знак НОМЕР_1 накладено арешт, про що складено акт опису та арешту майна.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду зазначену постанову Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Тернопільській області від 06.03.13 скасовано про що 18.09.15 відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

21.09.15 позивач разом із представником ДВС на автомобільній стоянці, яка належить ФОП ОСОБА_2, виявив факт розукомплектування транспортного засобу й відповідач ОСОБА_2 відмовився повернути автомобіль.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17.02.16 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ДВС повернути ОСОБА_1 автомобіль марки «Форд Скорпіо», 1989 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за їх недоведеністю.

Стягнуто із Другого відділу ДВС в користь ОСОБА_1 487,20 грн. сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13.04.16 стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 17.02.16 звернувся позивач, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм процесуального права та невірним застосуванням матеріального закону, просить його скасувати частково, а саме: в частині щодо вирішення питання про відшкодування шкоди, й у цій частині ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити в повному обсязі.

Порушення вбачає в тому, що судом проігноровано той факт, що Другий відділ ДВС зобовязаний забезпечити збереження вилученого майна в цілісності та належному приміщенні. Указує, що судом проігноровано той факт, що такий же обовязок лежить і на відповідачу ОСОБА_2 щодо належного зберігання переданого йому автомобіля.

У судове засідання сторони не зявилися, хоча належним чином повідомлені про час та місце слухання справи.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд скарги в його відсутності.

У відповідності до ст. 305 ЦПК України апеляційна інстанція вважає за можливе розглянути спір за відсутності сторін.

Перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.

У силу ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, у відповідності до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення частково не відповідає з огляду на наступне.

Встановлено, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності щодо правопорушення у сфері містобудівної діяльності та накладено на нього штраф у розмірі 103230,00 грн. (постанова №18/13 від 06.03.13).

11.06.13 ДВС описано та накладено арешт на автомобіль позивача марки «Форд - Скорпіо», державний номерний знак НОМЕР_1.

Постановою ДВС про зміну зберігання майна від 04.03.14 вказаний транспортний засіб, який знаходився на відповідальному зберіганні у ОСОБА_3 передано на відповідальне зберігання Філії 20 ПП «ОСОБА_4Ш.» .

Указаний транспортний засіб ДВС неодноразово передавався не відповідальне зберігання субєктам господарювання й на час вирішення спору він знаходиться у відповідача ОСОБА_2

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.08.15 скасовано постанову Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області від 06.03.13 № 18/13 про накладення штрафу за правопорушення в сфері містобудівної діяльності, якою позивач притягувався до адміністративної відповідальності.

У свою чергу, ДВС постановою про закінчення виконавчого провадження від 18.09.І5 закінчило виконавче провадження з примусового виконання згаданої постанови №18/13 й припинило чинність арешту щодо згаданого автомобіля.

Оскільки виконавче провадження закінчене, тому суд першої інстанції вірного зробив висновку про те, що порушенні права позивача, які підлягають захисту шляхом зобов'язання ДВС повернути ОСОБА_1 спірний автомобіль, так як саме державною виконавчою службою останній вилучався.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судова колегія погоджується із даним висновком.

Щодо позовних вимог про стягнення із відповідачів матеріальних збитків у сумі 6737,14 грн. суд першої інстанції виходив із того, що вони є недоведеними, так як позивачем не подано доказів того, який стан автомобіля на час розгляду справи та хто несе відповідальність за його збереження.

Із таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження слід виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону "Про державну виконавчу службу", ч. 2 ст. 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів осіб.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що на стоянці відповідача ОСОБА_2 його автомобіль перебуває у розкомплектованому стані, а саме: відсутні ковпаки коліс 4 шт. вартістю 546,65 грн., акумуляторна батарея вартістю 2346,12 грн., розбите переднє лобове скло, заміна якого становить 1444,37 грн., зрізана резина лобового скла, електропроводка автомобіля відсіку двигуна пошкоджена, її вартість складає 1800,00 грн., відсутні номерні знаки, відновлювальна вартість яких в органах МРЕВ ДАІ становить понад 600,00 грн., разом 6737,14 грн.

Із цього приводу ОСОБА_1 звертався у Тернопільський МВ УМВС України в Тернопільській області із заявою про те, що він виявив на стоянці ДВС розукомплектований згаданий автомобіль, що підтверджується довідкою, яка знаходиться в матеріалах справи та іншими письмовими доказами. (а.с. 21).

На підтвердження вартості відновлювального ремонту автомобіля позивачем надано рахунки-фактури.

Судова колегія, проаналізувавши акт опису й арешту майна від 11.06.13, встановила, що на момент арешту майна транспортний засіб був у справному стані, без вказаних недоліків.

Тобто, пошкоджень, на які посилається позивач, виявлено не було.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

У разі завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця особа має право звернутись до суду з позовом про відшкодуванням шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади (ст.ст. 1173, 1174, 1166, 1167 ЦК).

Так, згідно із ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Аналогічно, у силу ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

У зв'язку із цим відповідачами у таких справах є відповідний орган ДВС, до складу якого входить державний виконавець та відповідний територіальний орган Державного казначейства України (п. 21 постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження").

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди слід скасувати, оскільки воно постановлене із порушенням норм процесуального закону, а саме: висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи в частині констатації судом факту відсутності доказів про стан спірного автомобіля на момент його арешту та на момент закінчення виконавчого провадження (постанова від 18.09.І5). Як установлено судовою колегією, спірний транспортний засіб є розукомплектований, що ,відповідно, є збитками для його власника.

Також, помилковим з точки зору застосування норм матеріального права є висновок суду щодо невизначеності кола осіб, які повинні нести відповідальність за неналежне зберігання транспортного засобу в процесі виконавчого провадження. Як зазначалося вище, таку відповідальність покладено на орган виконавчої служби та орган Державного казначейства України.

У даному випадку внаслідок неналежного виконання ДВС обов'язків щодо використання прав у точній відповідності із законом в процесі виконавчого провадження допущено порушення прав та законних інтересів позивача щодо цілісності арештованого транспортного засобу.

Тому, є усі передумови для відшкодування заподіяної позивачу шкоди.

Однак, аналізуючи предмет, підстави вимог та коло відповідачів щодо стягнення заподіяних збитків, колегія суддів приходить до висновку, що, постановляючи нове рішення в цій частині, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, так як останнім не залучено до участі у спорі належного співвідповідача - орган держказначейства, на який покладено обовязок по відшкодуванню збитків, заподіяних ДВС й у силу ст. 33 ЦПК України цей недолік неможливо виправити судом самостійно.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 лютого 2016 року скасувати частково, а саме: в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди.

Постановити в цій частині нове рішення, яким відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5