Справа № 169/681/15-ц
Провадження № 2/169/15/16
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 лютого 2016 року смт Турійськ
Турійський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Тітівалова Р.К.,
секретаря Веремчук Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Публічне акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк (далі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 29 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 26/к, згідно з умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 3000 доларів США зі сплатою 24 % річних за користування кредитом на термін до 26 травня 2010 року. Відповідач ОСОБА_1, в свою чергу, зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. Того ж дня з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 26/к. Вказуючи, що у звязку з невиконанням відповідачем ОСОБА_1 належним чином умов кредитного договору, у неї станом на 21 вересня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 3560,17 доларів США, позивач просив стягнути солідарно із відповідачів зазначену суму заборгованості та судові витрати.
29 січня 2016 року Банк подав до суду уточнену позовну заяву (а.с. 63-64), в якій з тих же самих підстав просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за тим же кредитним договором станом на 18 січня 2016 року у розмірі 4660,60 доларів США, до складу якої входять: заборгованість по процентах за користування кредитом 980,58 доларів США; пеня 3448,32 доларів США; штраф (фіксована частина) 10,25 доларів США; штраф (процентна ставка) 221,45 доларів США, та судові витрати.
У судове засідання представник позивача не зявився, однак у поданій до суду уточненій позовній заяві вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи, та просив справу розглядати без його участі (а.с. 64).
Відповідачі у судове засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 59-60). Про причини неявки суд не повідомляли, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності не подавали.
Враховуючи, що в судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося.
За згодою представника позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
За змістом ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений в зобовязанні строк (термін) його виконання.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 29 травня 2008 року укладено кредитний договір № 26/к (далі кредитний договір) (а.с. 13-15).
Відповідно до п.п. 1.1-1.4, 4.1 кредитного договору Банк зобовязався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 3000 доларів США на купівлю товарів зі сплатою за користування кредитом 24 % річних на строк до 26 травня 2010 року.
На виконання взятих на себе зобовязань за договором позивач надав позичальнику кредитні кошти у зазначеному вище розмірі.
Наведені обставини свідчать про те, що між Банком та відповідачем ОСОБА_1 виникли договірні зобовязання, які випливають з кредитного договору, цей договір є укладеним відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, оскільки передача грошей відбулася і сторонами кредитного договору було досягнуто згоди відносно всіх його істотних умов.
Жодних додаткових угод до кредитного договору його сторонами не укладалося.
Відповідно до п. 4.4 кредитного договору сплата відсотків за користування кредитом здійснюється 23 числа кожного поточного місяця.
З додатку № 1 до вказаного договору вбачається, що сторони узгодили порядок і строки повернення кредиту шляхом складання Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди (а.с. 16), що передбачено також в п. 4.2 кредитного договору.
Таким чином поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.
Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, визначених у п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного договору, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.
Пунктами 1.3, 2.2.3 кредитного договору встановлено обовязок позичальника повертати кредит в строки та розмірі відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 22 березня 2013 року із відповідача ОСОБА_1 достроково стягнуто на користь Банку заборгованість за кредитом у розмірі 8569,12 доларів США (а.с. 4-5). Рішення суду не виконано.
Системний аналіз ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє Банк права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, зокрема: простроченої заборгованості за процентами, простроченої заборгованості по комісії, пені за несвоєчасне погашення процентів, пені за несвоєчасне погашення кредиту, пені за несвоєчасне погашення комісії (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15).
Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе за договором зобовязання відповідно до вимог ст. 526 ЦК України належним чином не виконувала, внаслідок чого, з урахуванням стягнутої зазначеним вище рішенням суду суми боргу, у неї станом на 18 січня 2016 року виникла заборгованість по сплаті кредиту в розмірі 4660,60 доларів США, з яких заборгованість по процентах за користування кредитом становить 980,58 доларів США; пеня 3448,32 доларів США; штраф (фіксована частина) 10,25 доларів США; штраф (процентна ставка) 221,45 доларів США (а.с. 65-66).
Правильність зазначеного розрахунку відповідачами не оспорювалася і жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.
За змістом ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.
У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).
За таких обставин справи, які підтверджуються належними, допустимими і достовірними доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, враховуючи, що Банком правомірно надано кредит в іноземній валюті, дотримуючись вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом правових і фактичних підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором по сплаті процентів за користування кредитними коштами.
За загальним правилом, установленим ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК України.
Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на спростування вищевказаного суду надано не було і в матеріалах справи такі відсутні, жодних клопотань з цього приводу не заявлялося.
Разом з тим, суд вважає безпідставною та необґрунтованою вимогу позивача про стягнення неустойки одночасно у виді пені та штрафу з таких мотивів.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу), поняття та види якої визначено у ст. 549 ЦК України.
За змістом ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Згідно з ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Штраф і пеня як різновиди неустойки обчислюються у відсотках від суми невиконаного, неналежно виконаного або несвоєчасно виконаного грошового зобовязання.
Умовами кредитного договору, а саме, п. 6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.
У той самий час, згідно з п. 6.6 кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення будь-якого з грошових зобовязань за договором: 250 грн + 5% від суми позову.
Згідно із доданим позивачем до уточненої позовної заяви розрахунком заборгованість відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором складається із боргу по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 980,58 доларів США; пені 3448,32 доларів США; штрафу (фіксованої частини) 10,25 доларів США; штрафу (процентної ставки) 221,45 доларів США (а.с. 65-66).
Із вказаного розрахунку вбачається, що позивач нарахував неустойку у виді штрафу на суму заборгованості (позову), до якої одночасно було включено і борг по процентах, і суму нарахованої пені (980,58 доларів США + 3448,32 доларів США = 4428,9 доларів США * 5% = 221,45 доларів США), тобто застосував до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність, а саме: два різновиди (штраф і пеню) одного й того ж самого виду відповідальності (сплата неустойки) за одне й те ж порушення зобовязання (прострочення виконання грошового зобовязання за кредитним договором), що є неприпустимим.
Крім цього, вимога позивача про стягнення передбаченої п. 6.6 кредитного договору неустойки у виді фіксованого штрафу в іноземній валюті в розмірі 10,25 доларів США не ґрунтується на вимогах закону, оскільки така умова договору не відповідає визначеному законом змісту цього поняття та його правовій природі як грошової суми, що обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України, яка носить імперативний характер, у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання, а тому підстав для її стягнення немає, оскільки встановлення розміру штрафу як неустойки у фіксованій твердій грошовій сумі законом не передбачено і відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України не допускається.
Також не передбачено законом і нарахування штрафу в іноземній валюті у процентах від суми позову.
Таким чином позовні вимоги в частині стягнення нарахованої Банком суми штрафу до задоволення не підлягають.
Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-2003цс15).
Не ґрунтується на вимогах закону та суперечить умовам кредитного договору вимога позивача про стягнення неустойки (пені) у валюті кредиту (долари США).
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з п. 6.1 кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди позичальник сплачує Банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який виплачується пеня. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ.
Враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не зявилася у судове засідання і не повідомила про причини неявки, що свідчить про її небажання відстоювати свої права, будь-яких доказів на підтвердження наявності істотних обставин, що мають значення для справи і заслуговують на увагу (щодо майнового стану, доходів, наявності утриманців тощо) суду не надала, тривалий час взагалі не виконує взяті на себе зобовязання, то суд вважає, що в даному випадку відсутні передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України підстави для зменшення розміру нарахованої пені.
Крім того, у разі наявності зазначених вище обставин відповідач не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про перегляд даного заочного рішення.
Разом з тим, суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2 як з солідарного боржника (поручителя), а заява останньої про припинення наданої нею поруки (а.с. 41) є підставною, ґрунтується на фактичних обставинах справи та не суперечить нормам матеріального права, якими врегульовано інститут поруки, зокрема, підстави і строки її припинення.
Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.
Частинами 1 та 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення виконання боржником ОСОБА_1 зобовязань за вищевказаним кредитним договором 29 травня 2008 року позивач уклав із відповідачем ОСОБА_2 договір поруки № 26/к (а.с. 17).
Відповідно до умов п.п. 1, 2 договору поруки відповідач ОСОБА_2 зобовязалася відповідати перед Банком як солідарний боржник за кредитними зобовязаннями ОСОБА_1 у повному обсязі, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором (п. 11).
Додаткових угод до договору поруки його сторонами не укладалося.
У статті 559 ЦК України встановлені спеціальні підстави припинення поруки.
За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.
Строк предявлення вимоги до поручителя є припиняючим і тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.
Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами договору або порушення встановленого банком строку дострокового повернення кредиту у разі застосуванням банком права на вимогу повернути кредит достроково.
Таким чином порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на предявлення вимоги до поручителя як солідарного боржника. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, що, в свою чергу, означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі, застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Відповідно до вищезазначених норм умова договору поруки (п. 11) про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитором не може розглядатися як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а відступлення від таких положень закону відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України є неприпустимим.
За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.
Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.
У зв'язку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором Банк використав передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України та пунктом 2.3.3 кредитного договору право на дострокове повернення кредиту, звернувшись у січні 2013 року до суду із відповідним позовом до відповідачів про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів.
Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 22 березня 2013 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом Банку до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за тим же кредитним договором № 26/к від 29 травня 2008 року, що й у даній справі, встановлено, що згідно з розрахунком заборгованості останній платіж позичальником здійснено 26 січня 2009 року, позивач предявив позов (вимогу) до відповідачів про дострокове повернення всієї суми кредиту і відповідних платежів у січні 2013 року, а строк виконання кредитного договору закінчився 26 травня 2010 року.
З огляду на вказане, суд у зазначеній справі дійшов висновку, що Банк предявив вимогу до поручителя ОСОБА_2 поза межами встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання, у звязку з чим надана відповідачем ОСОБА_2 порука припинилася і на неї, як на поручителя, не може бути покладено обовязок нести солідарну відповідальність із відповідачем ОСОБА_1 по кредитних зобовязаннях останньої.
З цих підстав вищевказаним судовим рішенням було відмовлено в задоволенні позову Банку до ОСОБА_2 про стягнення з неї, як з поручителя, кредитної заборгованості.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що надана ОСОБА_2 порука припинилася, то зазначені обставини при розгляді даної справи в контексті зазначених положень процесуального закону доказуванню не підлягають.
Проте, позивач, достовірно знаючи про вищевказане судове рішення та встановлені ним обставини, з тих же підстав повторно звернувся до відповідача ОСОБА_2 із позовом про стягнення кредитної заборгованості за інший період.
Надіслана позивачем відповідачу ОСОБА_2 як поручителю повідомлення-вимога від 06 листопада 2015 року про необхідність погасити заборгованість за кредитним договором (а.с. 9-12) не має правового значення для вирішення даної справи, оскільки вказана вимога предявлена Банком поза межами встановленого законом строку дії наданої ОСОБА_2 поруки.
З огляду на вказане у позові Банку до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити.
Аналогічні правові висновки щодо застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України про припинення поруки, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, викладено і в постановах Верховного Суду України від 18 липня 2012 року (справа № 6-78цс12), від 02 вересня 2015 року (справи № 6-438цс15, № 6-1077цс15), від 09 вересня 2015 року (справа № 6-933цс15), від 11 листопада 2015 року (справа № 6-2056цс15), від 27 січня 2016 року (справа № 6-990цс15).
Звертаючись до суду із даним позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, Банк просив стягнути заборгованість на загальну суму 113625,41 грн (а.с. 63). За подання заяви з такою ціною позову позивачу, як юридичній особі, слід було відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплатити судовий збір у розмірі 1704,38 грн (113625,41 грн / 100% * 1,5% = 1704,38 грн).
Із платіжного доручення вбачається, що Банком за подання до суду позову було сплачено судовий збір в розмірі 1218 грн (а.с. 1).
Таким чином, збільшивши розмір позовних вимог, позивач недоплатив 486,38 грн судового збору.
Даним рішенням судом задоволено вимоги Банку частково стягнуто заборгованість по сплаті процентів і пеню (980,58 + 3448,32 = 4428,90), тобто на 95,03% (4428,90 * 100% / 4660,60 = 95,03%), що відповідно становить 1619,67 грн судового збору (1704,38 грн * 95,03% / 100% = 1619,67 грн), які підлягають стягненню з відповідача.
З огляду на вказане та відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід здійснити таким чином: стягнути з відповідача ОСОБА_1 пропорційно до задоволених вимог в користь позивача судовий збір в розмірі 1218 грн (понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати) та в дохід держави судовий збір в розмірі 401,67 грн (1619,67 грн 1218 грн = 401,67 грн); стягнути з позивача в дохід держави недоплачений судовий збір в розмірі 84,71 грн (1704,38 грн 1619,67 грн = 84,71 грн).
На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 533, 543, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України та керуючись ст.ст. 11, 58-60, 76, 88, 197, 209, 213-215, 218, 224, 228 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк задовольнити частково.
У решті позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк судовий збір в розмірі 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 401 (чотириста одна) гривня 67 (шістдесят сім) копійок.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк в дохід держави судовий збір в розмірі 84 (вісімдесят чотири) гривні 71 (сімдесят одна) копійка.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Волинської області через Турійський районний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.