№2/756/128/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шевчука А.В.,

при секретарях: Субіну М.О., Сороці М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської Ради, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської Ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 тітці позивача ОСОБА_2 за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказувала, що 24.02.1998 року зазначена квартира була приватизована в рівних долях позивачем, її чоловіком ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_4, а також тіткою ОСОБА_2

За твердженням ОСОБА_1, крім неї у померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 близьких родичів не залишилось і позивач фактично вступила у володіння ? частини спадкової квартири АДРЕСА_1, однак оформити на себе спадщину не мала можливості оскільки станом на час відкриття спадщини не входила до кола спадкоємців за законом.

При цьому, позивач вважає, що з дня смерті своєї тітки ОСОБА_2, добросовісно володіє чужим майном і до теперішнього часу продовжує відкрито, безперервно володіти зазначеною часткою квартири понад 10 років, а тому має право на визнання за нею права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належала померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 тітці позивача ОСОБА_2 за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

В судовому засіданні, позивач та представник позивача позов підтримали з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник Київської міської Ради в судове засідання не з»явився, подали до суду заперечення проти позову із клопотанням про розгляд справи за їх відсутності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги та подали до суду заяви про завершення розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, вивчивши заперечення відповідача та дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлено наступне.

Згідно довідки Форма №3 ОСОБА_1 з 26.11.1991 року зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані донька ОСОБА_4 з 15.02.1994 року та онук ОСОБА_3 з 26.12.1996 року (а.с. 7).

За довідкою КП «Житлосервіс «Приозерне» від 03.12.2014 року в квартирі АДРЕСА_1 з 26.11.1991 року була зареєстрована та проживала тітка позивача ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і знята з реєстраційного обліку 01.09.1998 року (а.с. 8).

В прохальній частині позову, позивач просить визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_2 за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності належить до числа таких суб»єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного факту, а то й їх сукупності.

За правилами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які зобов»язаний довести позивач є: законний об»єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном).

З аналізу вказаної статті ЦК України вбачається, що позов про право власності за давністю володіння не може пред»явити законний володілець або особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знала, хто є її власником.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв»язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст. 344 ЦК України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 24.02.1998 року квартира АДРЕСА_1 приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім»ї: ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в рівних долях.

За ст. 368 ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

У відповідності до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) користування володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, виключає застосування набувальної давності.

При цьому, добросовісність заволодіння позивачем чужим майном спростовуються матеріалами справи та поясненнями сторін за якими ОСОБА_1 достеменно знала про те, що частина спірної квартири належить її тітці - ОСОБА_2, більше того, позивач є співвласником та законним володільцем квартири АДРЕСА_1, частка якої, як і інших співвласників, не визначена, а тому вони спільно користувалися і користуються помешканням.

Згідно п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідно до змісту положень ст. 344 ЦК України набуття права власності на майно за набувальною давністю є самостійною підставою набуття права власності. В зазначеному випадку право власності на нерухоме майно не переходить від спадкодавця до спадкоємця, а набувається за рішенням суду. Отже, спори про набуття права власності за набувальною давністю не є спорами із спадкування, в тому числі й у випадках, коли особа заявляє про давність володіння (ч.2 ст. 344 ЦК України).

З матеріалів спадкової справи №1194 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 намагалася оформити спадщину, а саме на ? частину квартири АДРЕСА_1 належну померлій. При цьому, позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки на час відкриття спадщини остання не входила до кола спадкоємців за законом згідно діючого законодавства (а.с.76-85).

Також, згідно копії позовної заяви від 16.02.2011 року (а.с. 87) ОСОБА_1 намагалася визнати право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 шляхом судового позову, у якому вказувала, що фактично прийняла спадщину після смерті тітки ОСОБА_2, але не оформила це документально.

На думку суду неможливість оформлення позивачем спадщини та позитивного вирішення спадкового спору після смерті ОСОБА_1 не є підставою для визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на нерухоме майно померлого родича, яке позивач вважала спадковим.

Відповідно до ст.ст. 344, 368, 369 Цивільного кодексу України, листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», керуючись ст.ст. 1, 4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади м. Києва в особі Київської міської Ради, треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні при проголошенні судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.В. Шевчук