У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А., МазурЛ.М.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків.

Посилалась на те, що вона є власником 1/3 частини будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 1972 року між співвласниками було встановлено порядок користуванням цим будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою. З моменту ухвалення судового рішення позивач постійно доглядала та зберігала виділену їй в користування частини майна, витрачала кошти на підтримання в доброму стані будівель та споруд. Співвласники 2/3 частини будинку, які користувалися своєю частиною до 2000 року, не докладали жодних зусиль для підтримання в доброму стані своєї частини будинку.

07 лютого 2000 року право на 2/3 частини будинку набула ОСОБА_5, яка проводила ремонт житлової частини, але холодні та надвірні будівлі не ремонтувала, не доглядала за ними.

У квітні 2005 року ОСОБА_5 подала позов про виділ у натурі своєї частки будинку. Поки тривав судовий розгляд вона знесла надвірні споруди - веранду «а», тамбур «а2», ганок «а3».

Позивачка вважала, що діями відповідача їй завдано збитки, оскільки знищено майно, яке перебувало в спільній частковій власності без її згоди, як співвласника.

Враховуючи вказане позивачка просила стягнути на її користь з ОСОБА_5 ринкову вартість незаконно знесених споруд - веранди «а», тамбуру «а2», ганку «а3» у розмірі 26 326 грн та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто на користь позивача з ОСОБА_5 ринкову вартість незаконно знесених споруд: веранди «а», тамбуру «а2», ганку «а3» в розмірі 26 326 грн та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 1/3 частини будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, з 1972 року належить ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 квітня 1972 року, ухваленим за позовом ОСОБА_4, було встановлено порядок користуванням спірним будинком, надвірними будівлями та земельною ділянкою за зазначеною вище адресою між співвласниками - ОСОБА_4 (ОСОБА_4) та ОСОБА_7

ОСОБА_5 набула права власності на 2/3 частини зазначеного вище будинку згідно з договором купівлі-продажу від 07 лютого 2000 року.

У період до грудня 2013 року спірний будинок перебував у спільній частковій власності сторін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на те, що діями відповідача по знесенню надвірних будівель без згоди позивачки порушено права останньої.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачка пропустила строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦПК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленого до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка подавала до суду заяви про застосування строку позовної давності.

Звертаючись до суду з позовом у 2014 році позивачка вказувала, що спірні споруди були незаконно знесені відповідачем у 2005 та 2008 роках.

Судами встановлено, що позивачка постійно мешкає в спірному будинку, отже їй стало відомо про порушення її права безпосередньо після знесення спірних споруд.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачкою було пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ЛеванчукА.О. Нагорняк В.А. МазурЛ.М.