Справа № 146/1253/15-ц Провадження № 22-ц/772/50/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 59Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Жданкіна В.В., Медяного В.М.

при секретарі Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальність «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальність «Євролізинг Україна» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що між нею та відповідачем у справі 16 квітня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 01345, за умовами якого відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб трактор «Донгфенг 224 каб.» та передати його у користування позивачки у строк та на умовах цього договору, а остання зобовязалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору. У день укладення договору позивачка сплатила відповідачу 25 000 грн., які, як вона вважала, є складовою вартості трактора. Детально ознайомившись із умовами договору позивачка зрозуміла, що її ввели в оману, оскільки за умовами договору відповідач зобовязався передати їй предмет лізингу протягом 120 днів після оплати нею 50% вартості трактора, яка без її згоди була визначена у розмірі 250 000 грн., а проведена нею проплата у розмірі 25 000 грн. є адміністративним платежем, що складає 10% від вартості трактора, та не повертається у випадку розірвання договору. Окрім того, послалась на те, що вказаний договір було укладено внаслідок нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача, що згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено і правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності, є недійсними. Нечесна підприємницька діяльність з боку відповідача полягає у: не наданні позивачці інформації про найменування продавця предмету лізингу, фактичної наявності предмета лізингу у цього продавця, дати виготовлення предмету лізингу, детальної специфікації, року випуску, кольору та походження предмету лізингу, комплектації, даних про гарантійне обслуговування, тобто, його детальних особливостей, замовчування вказаних обставин спонукало позивачку дати згоду на здійснення даного правочину, на який в іншому випадку вона не погодилась би.

Пославшись на положення ст.ст. 215-216 ЦК України, ст.ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка у своїй позовній заяві просила суд визнати вказаний договір лізингу нікчемним та стягнути із відповідача на її користь 25 000 грн., разом із тим зауважила, що у разі якщо суд не застосує до вказаних обставин положення ст. 19 зазначеного Закону і не визнає правочин нікчемним із застосуванням відповідних наслідків, то з огляду на положення ст. 18 цього Закону його потрібно визнати недійсним.

У поданій до суду 19 жовтня 2015 року через свого представника заяві позивачка просила визнати цей договір недійсним(а.с.57).

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року, до якого ухвалами цього суду від 23 жовтня 2015 року та від 14 грудня 2015 року вносилось виправлення описок, позов задоволено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилаючись неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на таке.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 16 квітня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 01345, за умовами якого відповідач зобовязався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб трактор «Донгфенг 224 каб.» та передати його у користування позивачки у строк та на умовах цього договору, а остання зобовязалась прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору (а.с. 7-14).

Пунктами 1.7, 4.1 оспорюваного договору передбачено, що предмет лізингу передається у користуванні лізингоодержувачем протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів із моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу.

Із квитанції від 16 квітня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 сплатила на рахунок відповідача 25 000 грн. (а.с. 1). Сплачені ОСОБА_2 25 000 грн. є першочерговим адміністративним платежем у розмірі 10% від вартості предмета лізингу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, що вбачається із вказаного договору лізингу та додатку № 1 до нього.

Суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 184, 203, 215-216, 634, 806 ЦК України, ст. ст. 1, 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 1, 3, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», задовольняючи вказаний позов виходив із того, що визначення умов договору за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому відповідач не може включати витрати на них у ціну договору та зобовязувати споживача їх оплатити. Закон України «Про фінансовий лізинг» не повязує лізинговий платіж із укладенням самого договору фінансового лізингу. Оскільки за умовами спірного договору виконання зобовязання відповідача за цим договором залежить від факту внесення позивачкою адміністративного платежу, тому є підстави для визнання договору недійсним в цілому. Окрім того, договір лізингу не містить графіку покриття витрат, виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили і не підписали у момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є ознакою несправедливою угоди, а саме установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору. Також є ознакою несправедливої угоди вартість предмета договору лізингу, яка погоджена лише на момент його укладення, але за умовами договору вона може бути змінена в залежності від обмінного курсу долара США до гривні або у разі зміни відпускної ціни товару. При укладені спірного договору відповідач завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 25 000 грн. під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається та є платою за укладення самого договору. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вказаний договір є несправедливий, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін і завдають шкоди споживачеві, тому задовольнив заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги щодо безпідставного зазначення судом у резолютивній частині рішення про стягнення з відповідача 250000 грн., хоча прописом сума вказана двадцять пять тисяч гривень, оскільки суд виправив цю описку ухвалою від 14 грудня 2015 року (а.с.103).

Доводи скарги про вихід судом за межі заявлених вимог, а відтак про порушення ст.ст.10,11 ЦПК України, у звязку із тим, що позивач просив визнати договір нікчемним, а суд визнав його недійсним, не можна визнати обґрунтованими, оскільки, позивач у своїй позовній заяві зазначила, що у разі якщо суд не визнає правочин нікчемним із наведених нею підстав, то з огляду на вказані нею положення закону його потрібно визнати недійсним (а.с.2-6). Крім того у поданій до суду 19 жовтня 2015 року через свого представника заяві позивачка просила визнати цей договір недійсним (а.с.57).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, ніж допущене судом, до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність «Євролізинг Україна» відхилити, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 19 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : В.В. Жданкін

ОСОБА_3