У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить Ѕ частина квартири АДРЕСА_1. Вказував, що після його ув'язнення у серпні 2012 року відповідач вигнав з квартири його мати, дружину та малолітніх дітей, чим перешкоджає йому у користуванні й розпорядженні вищевказаною квартирою та передав її іншим особам в оренду, порушивши його права як співвласника квартири, чим завдав моральної шкоди.

З урахуванням наведеного ОСОБА_3 просив зобов'язати ОСОБА_4 звільнити належну йому частину квартири АДРЕСА_1 та не чинити перешкод у користуванні нею, виселити осіб, які проживають без його згоди у квартирі, а також стягнути завдану моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 січня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що належна позивачу на праві спільної часткової власності квартира не є житловою, оскільки переведена у нежитловий фонд. Позивачем не оспорювалася процедура переведення спірної квартири з житлового фонду у нежитловий, отже членів його сім'ї не можливо вселити у нежитлове приміщення та доказів про те, що у спірному приміщенні хтось проживає також не надано. Крім того у матеріалах справи наявний договір оренди спірного об'єкта нерухомості, підписаний позивачем.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 29 жовтня 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 58,9 кв. м.

14 серпня 2003 року рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_4 на тимчасове використання та реконструкцію квартири АДРЕСА_1 під магазин продовольчих товарів з влаштуванням окремого виходу.

23 грудня 2004 року рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_4 на розміщення та експлуатацію об'єкту торгівлі у вищевказаному приміщенні.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 319, ст. 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним.

При цьому у ч. 1 ст. 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Судом установлено, що відповідачем на підставі рішенням виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 14 серпня 2003 року вищевказану квартиру, яка належить на праві спільної часткової власності йому та позивачу, переобладнано в магазин без згоди співвласника, тобто позивача.

Суди, посилаючись на те, що 21 жовтня 2010 року укладено договір оренди між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за умовами якого він, позивач, передав їй у користування строком на 35 місяців спірне нежитлове приміщення, не звернули уваги на посилання позивача стосовно неукладання ним, як співвласником квартири, вказаного договору оренди та відсутність його згоди на укладення такого договору.

Крім того, встановлено, що дане приміщення здається як комерційне ОСОБА_6, який є приватним підприємцем і згідно договору він орендує спірне приміщення у ОСОБА_4, а не у позивача, тобто без згоди позивача як співвласника відповідач передав в оренду вказане приміщення.

З урахуванням наведеного у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій дійшли до передчасного висновку про те, що позивачем не оспорювалася процедура переведення спірної квартири з житлового фонду у нежитловий, оскільки ним у суді першої інстанції заявлялося клопотання про збільшення позовних вимог та про скасування вказаного рішення міської ради та технічного паспорту на спірне приміщення. Крім того, суди не звернули уваги на те, що позивачем заявлені вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, а не про житлове приміщення.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦК України, якщо спір не врегульовано до судового розгляду суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Проте, заявляючи вимогу про виселення осіб, які користуються спірним майном, позивач не вказав, а суд не уточнив, яких саме осіб позивач просить виселити, на залучив їх в порядку, встановленому ЦПК України, до участі у справі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 січня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик