АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1292/16 Головуючий: І інстанції
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

19 січня 2016 року м. Харків

Суддя судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області ОСОБА_2, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій указував на те, що 08 грудня 2008 року між ним, як позикодавцем, та відповідачем ОСОБА_4, як позичальником, був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований у реєстрі за № 4421, згідно якого він, передав у власність позичальнику грошові кошти в загальній сумі 26 720,00 дол. США, які той зобовязався повернути йому в порядку, визначеному договором, а саме: відповідними частинами не пізніше 08 грудня 2009 року.

З метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 узятих на себе зобовязань за вказаним Договором позики, того ж дня, тобто 08 грудня 2008 року, між сторонами був укладений Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 4423, за умовами якого позичальник ОСОБА_4 передав в іпотеку позикодавцеві належні йому на праві приватної власності нежитлові приміщення підвалу № II, 4, 17, 20-26, I, 1, 2, IIIб, загальною площею 235,20 кв.м. в літ. «А-5», які знаходяться за адресою: м. Харків, проспект Косіора, будинок № 81.

Однак, позичальник ОСОБА_4 свої договірні зобовязання належним чином не виконав і запозичені грошові кошти в установлений сторонами строк позичальнику в повному обсязі не повернув, сплативши йому лише частину боргу.

При цьому відповідач ОСОБА_4 звернувся до нього з проханням відтермінувати остаточний розрахунок із ним на 1 рік та додатково позичити йому на цей строк ще коштів.

ОСОБА_3 погодився на це і 09 грудня 2009 року між ними був укладений Додатковий договір № 1 до існуючого договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 4955, відповідно до умов якого загальна сума запозичених коштів була збільшена до 32 520,00 дол. США, з кінцевим строком їх повернення не пізніше 08 грудня 2010 року.

Цього разу в забезпечення виконання позичальником ОСОБА_4 узятих на себе договірних зобовязань за договором позики, 09 грудня 2009 року між ОСОБА_3, як кредитором, та відповідачем ОСОБА_5, як поручителем, був укладений Договір поруки, згідно якого останній поручився перед ним за виконання позичальником ОСОБА_4 у повному обсязі узятих на себе боргових зобовязань та взяв на себе солідарну з боржником відповідальність за їх невиконання.

Проте, всупереч умовам укладених між сторонами договорів відповідачі свої зобовязання щодо своєчасного повернення боргу позикодавцеві не виконали і запозичені кошти в сумі 32 520,00 дол. США залишилися неповернутими, в звязку з чим у травні 2013 року ОСОБА_3 через своїх уповноважених представників вимушений був звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з позичальника ОСОБА_4 існуючого боргу.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2013 року, частково зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 серпня 2015 року, з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 було стягнуто основну суму боргу за Договором позики в сумі 376 134,59 грн., передбачену умовами договору неустойку в розмірі 400 000,00 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 3 441,00 грн.

Таким чином, загальна сума боргу відповідача ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 разом із понесеними судовими витратами складає 779 575,59 грн.

Посилаючись на вказані обставини, позивач ОСОБА_3 просив суд у рахунок задоволення його вимог за Договором позики від 08.12.2008 року з наступними змінами в загальній сумі 779 575,59 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки: нежитлові приміщення підвалу № II, 4, 17, 20-26, I, 1, 2, IIIб, загальною площею 235,20 кв.м. в літ. «А-5», які знаходяться за адресою: м. Харків, проспект Косіора, будинок № 81 та належать на праві приватної власності іпотекодавцю ОСОБА_4, за процедурою, встановленою ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом їх продажу позивачем будь-якій третій особі-покупцю за ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на момент продажу, з наданням позивачеві права отримувати необхідні документи, довідки, технічну документацію тощо та вчиняти інші дії, повязані з реалізацією предмета іпотеки.

При цьому позивач ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з письмовим клопотанням про звільнення його від сплати судового збору за подання зазначеної вище позовної заяви або відстрочення такої сплати до ухвалення рішення у справі, посилаючись на те, що на теперішній час він перебуває під вартою в Харківському слідчому ізоляторі, заробітної плати не отримує, а все належне йому майно знаходиться під арештом, в звязку з чим він не має можливості здійснити оплату цих судових витрат.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року в задоволенні зазначеного клопотання позивача ОСОБА_3 відмовлено з підстав ненадання останнім переконливих доказів на підтвердження свого тяжкого майнового стану для позитивного вирішення питання про звільнення його від сплати судового збору чи відстрочення цієї сплати.

Не погодившись із таким процесуальним рішенням судді районного суду, позивач ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати наведену вище ухвалу як незаконну та необґрунтовану, постановлену з порушенням норм цивільного процесуального законодавства, що обмежує його право на доступ до правосуддя.

Перевіривши матеріали цивільної справи, що надійшла на розгляд до суду апеляційної інстанції, вважаю, що ця справа за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на вищевказану ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року не може бути предметом апеляційного розгляду, з наступних підстав.

За приписами ст.ст. 1, 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ст. 124 Конституції України та ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Отже, таке право є абсолютним, виражає демократичні засади суспільства, спрямоване на всебічний захист прав людини та громадянина.

Згідно частин 1, 3 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, крім випадків, встановлених законом.

Зазначена конституційна норма кореспондується зі статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за приписами якої учасники судового процесу та інші особи у випадках і порядку, встановлених законом, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення, а також на перегляд справи Верховним Судом України.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обовязки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Апеляційне та касаційне оскарження судових рішень є формою перевірки законності та обгрунтованості рішень суду вищестоящим судом з метою зміни чи скасування неправильних судових рішень.

Таким чином, апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Однак, реалізація учасниками процесу та іншими особами свого права на апеляційне оскарження судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, не є безмежною та безумовною.

Зокрема, перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, чітко визначений у статті 293 ЦПК України.

Зазначений перелік встановлено на законодавчому рівні, він є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Що ж стосується ухвал суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання особи про звільнення її від сплати судового збору при зверненні з позовом до суду чи відстрочення цієї сплати до ухвалення рішення у справі, то такі ухвали до наведеного в статті 293 ЦПК України переліку не входять, а можливість їх апеляційного оскарження окремо від рішення суду в будь-якому іншому порядку цивільним процесуальним законодавством також не передбачена.

За правилами ч. 2 ст. 293 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд першої інстанції повертає її заявнику, про що постановляє відповідну ухвалу, яка не підлягає оскарженню.

Однак, суддя Орджонікідзевського районного суду м. Харкова на зазначені положення цивільного процесуального законодавства належної уваги не звернула, помилково зазначивши в постановленій нею ухвалі від 07 грудня 2015 року, що вона може бути оскаржена в апеляційному порядку, а отримавши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на вказану ухвалу, фактично ухилилась від виконання покладених на неї ч. 2 ст. 293 ЦПК України обовязків, у звязку з чим питання стосовно оскарження останнім зазначеного судового рішення будь-яким чином не вирішила та безпідставно направила цивільну справу до суду апеляційної інстанції для її розгляду в апеляційному порядку.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, вважаю за необхідне повернути цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки до суду першої інстанції для виконання вимог, передбачених ч. 2 ст. 293 ЦПК України.

При цьому вважаю доцільним також зазначити, що оскаржувана ухвала судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_3 щодо звільнення його від сплати судового збору при подачі позовної заяви чи відстрочення цієї сплати до ухвалення рішення у справі, може бути перевірена апеляційним судом на предмет її законності та обґрунтованості, однак лише комплексно, в разі визнання судом першої інстанції його позовної заяви неподаною та повернення йому з підстав, передбачених ч. 2 ст. 121 ЦПК України, а саме, у звязку з несплатою ним судового збору за її подання.

Таким чином, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст. 1, 2, 3, 13, 292, 293, 297 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки повернути до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова для виконання вимог цивільного процесуального законодавства, передбачених ч. 2 ст. 293 ЦПК України.

Ухвала набирає чинності негайно з моменту її постановлення, є остаточною й відповідно до п. 2 ч.1 ст. 324 ЦПК України касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя: В.М. Даниленко