У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: Саджавська сільська рада, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у здійсненні ним права користування земельною ділянкою площею 0,0978 кв.м для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться у АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності, зобов'язати відповідача ОСОБА_6 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить йому на праві власності та стягнути з нього моральну шкоду в розмірі 5000 гривень та 487,20 гривень судових витрат.

Позов мотивовано тим, що позивач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0978 га. Дана земельна ділянка межує із ділянкою відповідача ОСОБА_6 площею 0,1905 га, яка на даний час ним не приватизована. Відповідач порушив межові знаки та захопив частину належної позивачу земельної ділянки. Внаслідок неправомірних та незаконних дій з боку відповідача позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні права користування земельною ділянкою. Вказані дії ОСОБА_6 негативно впливають на його життя, а тому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст. 125, ч. 2 ст. 152 ЗК України, а також ч. 1 ст. 1167 ЦК України позивач просив захистити його порушене право як власника земельної ділянки.

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Зобов'язано відповідача ОСОБА_6 не чинити перешкоди у здійсненні ОСОБА_5 права користування земельною ділянкою, площею 0,0978 кв.м для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по вул. В.Стуса в с. Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області та належить йому на праві власності згідно державного акту від 5 червня 2012 року. Зобов'язано ОСОБА_6 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить йому на праві власності. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивача 2500 грн моральної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року в частині зобов'язання звільнення частини самовільно зайнятої земельної ділянки змінено. Зобов'язано ОСОБА_6 звільнити частину самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить ОСОБА_5 на праві власності. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду справи, рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 липня 2015 року в частині зобов'язання ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_5 та повернення частини земельної ділянки площею 0,0978 кв.м змінено. Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_5 в користуванні земельною ділянкою площею 0,0037 га, розташованої по вул. В.Стуса в с. Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області. Зобов'язано ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,0037 га, розташовану по вул. В.Стуса в с. Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області. У решті рішення районного суду залишено без змін.

Представник відповідача, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов та посилаючись на приписи ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України виходив із доведеності факту самовільного зайняття відповідачем частини належної позивачу земельної ділянки.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкод ОСОБА_5 та повернення земельної ділянки площею 0,978 кв.м, апеляційний суд виходив з того, що є доведеним факт самовільного захоплення відповідачем земельної ділянки лише площею 0,0037 га, тому рішення суду першої інстанції в частині визначення для усунення перешкод та повернення частини земельної ділянки підлягає зміні з визначенням конкретної встановленої самовільно захопленої площі, тобто в даному випадку суд першої інстанції повинен був вирішити спір повністю та конкретно зазначити площу ділянки, на яку за законом має право позивач.

Вказані висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 5 червня 2012 року, ОСОБА_5, на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0978 га, що знаходиться по вул. В. Стуса, с. Саджавка Надвірнянського району Івано-Франківської області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач порушив межові знаки земельних ділянок, самовільно зайняв частину належної йому на праві власності земельної ділянки, чим чинить перешкоди у користуванні нею.

Відповідно до копії технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на землю для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5 виготовленого ТОВ «ТиСа Захід» у 2012 році межі та площа земельної ділянки відповідають рішенням 10 сесії 6 демократичного скликання № 148-10/2011 Саджавської сільської ради щодо надання дозволу ОСОБА_5 на виготовлення технічної документації земельної ділянки площею 0,0978.

Згідно копії акту прийому-передачі знаків на зберігання, встановлені межові знаки передані на зберігання ОСОБА_5

Згідно довідки Саджавської сільської ради № 668 від 10 квітня 2014 року за домоволодінням ОСОБА_6 по вулиці В.Стуса закріплена земельна ділянка площею 0,1905 га для ведення особистого селянського господарства, і він є платником податку за її користування.

Згідно акта обстеження межових знаків від 4 квітня 2014 року, складеного комісією Саджавської сільської ради, постійною комісією по земельних відносинах, розвитку сільського господарства та екології неодноразово встановлювались і погоджувались межові знаки між суміжними земельними ділянками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а саме 7 листопада 2011 року (а.с. 29), 23 листопада 2011 року (а.с. 27), 24 грудня 2011 року (а.с. 28), 31 березня 2014 року. Також актом зафіксовано, що ОСОБА_5 з дружиною на своїй земельній ділянці посадив картоплю, а 3 квітня 2014 року ОСОБА_6 знищив межові знаки між земельними ділянками і переорав частину посадженої позивачем картоплі (а.с. 30).

Наявною у матеріалах справи фототаблицею підтверджується знесення межових знаків на спірній земельній ділянці.

Довідкою Саджавської сільської ради від 3 липня 2015 року, підтверджено користування земельними ділянками відповідачем та його сином на території ради, відзначено, що земельна ділянка площею 0,1905 га по вул. В.Стуса надана за рішенням саме відповідачу ОСОБА_6 та підтверджено його суміжне землекористування по вул. В.Стуса із приватизованою земельною ділянкою позивача, зазначено крім відповідача іншихсуміжників позивача.

У зазначеній довідці вказано також, що відповідачем ОСОБА_6 самовільно захоплено земельну ділянку позивача площею 0,0037 га визначеної відповідно до акту від 4 квітня 2014 року.

За таких обставин суди попередніх інстанцій правильно встановили, що саме відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні земельною ділянкою, він її захопив та зобов'язаний повернути власнику.

Перевіряючи рішення місцевого суду на предмет законності і обґрунтованості суд апеляційної інстанції, на підставі зібраних у справі доказів та їх належної оцінки дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки лише у розмірі 0,0037 га, у зв'язку із чим, правильно змінив рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу та повернення належної йому земельної ділянки, шляхом визначення конкретної площі земельної ділянки (0,0037 га), яка підлягає поверненню.

Апеляційний суд правильно виходив з того, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами свого права на користування спірною частиною земельної ділянки. При цьому, наявними у справі доказами підтверджується, що вона належить позивачу.

Встановивши, що неправомірними діями відповідача права позивача порушені та цими діями йому завдана моральна шкода, суди попередніх інстанцій з урахуванням його стану здоров'я, тривалості моральних страждань позивача правильно визначили розмір морального відшкодування.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині, та суд апеляційної інстанції правильно застосували правові норми та ухвалили правильні по суті рішення.

Викладені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин та доказів, які були предметом перевірки та дослідження судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосуванняапеляційним судом та судом першої інстанції у незміненій частині норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи апеляційним судом та судом першої інстанції у незміненій частині правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржуване рішення апеляційного суду та рішення місцевого суду у незміненій частині без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2014 року у незміненій апеляційним судом частині, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська