У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Черненко В.А., Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Міжгірської районної спілки споживчих товариств, Міжгірського міського споживчого товариства, третя особа - управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути на її користь солідарно з Міжгірської районної спілки споживчих товариств та Міжгірського міського споживчого товариства середній заробіток за період з 11 березня 2008 року по 18 серпня 2011 року у розмірі 205 тис. грн.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що на підставі постанови правління Міжгірської райспоживспілки від 7 липня 2006 року № 39 «Про зміну запису в трудовій книжці ОСОБА_4 згідно судових рішень» було внесено запис про зміну формулювання причини звільнення за № 27: «Запис за № 24 недійсна. Звільнена з посади голови правління Міжгірського споживчого товариства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України». При цьому, відповідач у четвертій графі трудової книжки зазначив, що підставою для звільнення є рішення Міжгірського районного суду від 6 жовтня 2005 року, хоча такого рішення про звільнення з вказаної посади взагалі не існує.

Зазначала, що ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 22 листопада 2006 року було скасовано постанову про зміну формулювання звільнення та визнано недійсним і скасовано запис в трудовій книжці про зміну формулювання звільнення за № 27.

Вказувала, що внаслідок протиправних дій Міжгірської районної спілки споживчих товариств їй було спричинено значну майнову шкоду у вигляді втрати заробітної плати за вимушений прогул, оскільки внесення до її трудової книжки неправильного запису № 27 про звільнення із займаної посади за рішенням суду перешкоджало їй працевлаштуватись за фахом та досвідом роботи на посаду, яка б відповідала за рівнем посаді, на якій працювала до внесення даного запису у трудову книжку.

За фактом внесення до її трудової книжки відомостей, що не відповідали дійсності, було порушено кримінальну справу за ч.1 ст. 366 КК України (службове підроблення), трудова книжка постановою слідчого у липні 2008 року вилучена та визнана речовим доказом. Кримінальна справа розглядалась більше 6 років, у процесі яких трудова книжка була речовим доказом по справі. Запис у трудовій книжці був виправлений уповноваженою особою Міжгірської районної спілки споживчих товариств лише 30 жовтня 2012 року під час розгляду кримінальної справи у суді.

За період з 11 березня 2008 року, коли було вилучено трудову книжку досудовим слідством, як речовий доказ по кримінальній справі по 30 жовтня 2012 року, коли відповідач змінив незаконно внесений запис про зміну формулювання звільнення, позивачці має бути виплачений середній заробіток на час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України, оскільки у вказаний період вона ніде не працювала і не отримувала заробітну плату.

Середня заробітна плата на посаді голови правління Міжгірського споживчого товариства за цей період складала 5 тис. грн, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу за 41 місяць складає 205 тис. грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29 серпня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Міжгірської райспоживспілки на користь ОСОБА_4 255 000 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за мінусом податків та обов'язкових платежів; 5 тис. грн моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 17 липня 2015 року, залишеним буз змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, виконав вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що є недоведеною вина відповідача у вимушеному прогулі позивача у зв'язку з внесення до її трудової книжки неправильного запису № 27 про звільнення з займаної посади за рішенням суду, що перешкоджало їй працевлаштуватись за фахом та досвідом роботи, на посаді відповідного рівня, та відсутністю у неї тривалий час трудової книжки, яка буда речовим доказом у кримінальній справі, що є підставою для відмови у позові про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суди, ухвалюючи рішення, правильно встановили характер спірних правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішили спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

Д.Д.Луспеник

С.Ф. Хопта