Справа № 136/2033/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"11" січня 2016 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок по спадщині за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок по спадщині за заповітом.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 липня 1991 року помер його батько - ОСОБА_2. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті останній не зробив. Своїм правом на спадкування майна померлого скористався він, ОСОБА_1, як син спадкодавця та його мати та відповідно дружина спадкодавця ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги за законом. Він, ОСОБА_1, використав таке право шляхом подачі заяви нотаріусу відповідного змісту, а мати шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном в силу діючого на той час законодавства. Інші спадкоємці - діти спадкодавця, таке своє право не використали. До складу спадкової маси, поміж іншого майна, увійшов житловий будинок № 52, що розташований по вулиці Леніна, в селі Лукашова, Липовецького району, Вінницької області, який належав спадкодавцеві на підставі Свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння за №153 від 10.01.1992 року. Проте свої спадкові права стосовно вказаного об'єкта нерухомості, а ні він, а ні мати не оформили.

02 травня 2013 року померла його мати ОСОБА_3, після смерті якої також відкрилась спадщина, однак за заповітом вчиненим за життя спадкодавця, 20 травня 2006 року, відповідно до якого мати заповіла йому, ОСОБА_1, та його рідним братам - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усе своє майно в рівних долях кожному. Його брати - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від своїх часток у спадщині відмовились на його, ОСОБА_1, користь. Спадщину після смерті матері він, ОСОБА_1, прийняв шляхом звернення до нотаріуса із заявою у строк, визначений законодавцем у шість місяців. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок йому було відмовлено, оскільки даний будинок віднесено до колгоспного двору, а тому належить його членам на праві спільної сумісної власності, відтак не можливо встановити яка частка у власності належала покійній матері. Ураховуючи те, що за даними органу місцевого самоврядування членами колгоспного двору були лише його батьки, отже при житті мали право на будинок по 1/2 частці кожен з них, спадщину після смерті батька прийнято лише ним, ОСОБА_1 та його матірю, інші спадкоємці від спадщини відмовились, проте реалізувати свої спадкові права позивач через органи нотаріату позбавлений можливості, тобто таке його право оспорюється тому просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок № 52, що розташований по вулиці Леніна, в селі Лукашова, Липовецького району, Вінницької області, а саме: житловий будинок - А, загальною площею 72,3 кв. м., житловою площею 39,5 кв. м., веранду-а, ганок, козирок, сарай-Б, погріб - п/Б, сарай - В, сарай - Г, сарай - г, сарай - Е, , огорожу - № 1, ворота - № 2, хвіртку - № 3, 1/2 криниці - № 4, по спадщині за заповітом після смерті матері ОСОБА_3.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 не зявились, однак надали суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, в якому також зазначають, що заявлені позовні вимоги вони підтримують повністю та просять суд їх задовольнити в заявленому обсязі.

Представник відповідача сільський голова Лукашівської сільської ради Липовецького району в судове засідання також не зявився, в заяві, яку адресував суду вказав на визнання позову, не заперечує проти його задоволення, просив розгляд справи проводити за відсутності їх представника.

У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Ураховуючи наведене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, відтак проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке.

14 липня 1991 року в селі Лукашова, Липовецького району помер ОСОБА_2, на що вказує свідоцтво про смерть серії І-АМ № 073486, яке видано виконкомом Лукашівської сільської ради, Липовецького району (а.с. 6). Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки заповідального розпорядження на випадок своєї смерті він не вчинив.

Згідно матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_2 №29/92, яка була витребувана судом, встановлено, що своїм правом на спадкування скористався син спадкодавця позивач у справі ОСОБА_1 подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту.

Як слідує із довідки виданої виконавчим комітетом Лукашівської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 15.12.2015 року за №424, дружина спадкодавця ОСОБА_3 спадщину після смерті чоловіка прийняла фактично шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном в силу діючого на той час законодавства, що визначено правилами ст.548, 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1, на протязі шести місяців з дня смерті ОСОБА_2 померлого 14.07.1991 року, підтримувала житловий будинок в належному стані обробляла присадибну ділянку, користувалась земельною ділянкою та речами покійного.

02 травня 2013 року в селі Лукашова, Липовецького району померла ОСОБА_3, на що вказує свідоцтво про смерть серія І-АМ № 266339 (а.с. 5).

За життя, 20 травня 2006 року, на випадок своєї смерті ОСОБА_3 вчинила заповідальне розпорядження, яким все своє рухоме і нерухоме майно, де б воно не було і з чого б не складалось та все те, на що вона матиме право по закону на день своєї смерті заповіла своїм дітям: ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 в рівних частинах. Заповіт посвідчено секретарем Лукашівської сільської ради, Липовецького району ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 65. За життя спадкодавця вказаний заповіт не змінювався та не скасовувався за відомостями секретаря сільської ради, про що зроблено відповідну відмітку на заповіті станом на 28.10.2013 року.

Отож після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина за заповітом.

Відповідно до матеріалів Спадкової справи до майна померлої ОСОБА_3 №165/2013, своє право на прийняття спадщини використав позивач ОСОБА_1, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяву відповідного змісту. Інші спадкоємці за заповітом діти спадкодавця ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від своїх часток у спадщині відмовились, про що надали заяви відповідного змісту, що наявні в матеріалах спадкової справи до майна померлої 02.05.2013 року ОСОБА_3.

Отже, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом на майно померлої ОСОБА_3. Інших спадкоємців, які б мали право на обовязкову частку у спадщині за матеріалами Спадкової справи відсутні.

Постановою приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_8 від 28.10.2015 року, позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі на його імя свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по вулиці Леніна, 52, в селі Лукашова, Липовецького району Вінницької області, після смерті, 02 травня 2013 року ОСОБА_3, оскільки згідно правовстановлюючого документа наданого заявником було зясовано, що житловий будинок належить до суспільної групи колгоспний двір, який є обєктом спільної сумісної власності та належить його членам у рівних частках, а визначити яка частка належала померлій не можливо.

Згідно Свідоцтва про право особистої власності, яке видане 10 січня 1992 року виконкомом Лукашівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Липовецької районної ради народних депутатів № 131 від 30.05.1985 року та рішення Лукашівської сільської ради народних депутатів від 17.02.1990 року за № 2 та зареєстрованого в установленому порядку в КП «Вінницьке обласне бюро технічної інвентаризації» 10.01.1992 року і записане в реєстрову книгу № 151, житловий будинок, що розташований по вулиці Леніна, 52 в селі Лукашова, Липовецького району Вінницької області, належить колгоспному двору головою якого являється ОСОБА_3 ( а. с. 9).

Відповідно до довідки Лукашівської сільської ради за № 1161 від 06.11.2015 року встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року згідно погосподарської книги № 5, особовий рахунок № 191, житловий будинок № 52 по вулиці Леніна, 52 в селі Лукашова Липовецького району відносився до категорії колгоспних дворів членами якого були: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер 14.07.1991 року та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 02.05.2013 року.

За правилами ст. ст. 120, 121, 123 ЦК УРСР у редакції, чинній до 16 грудня 1993 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до п.п. "а" п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності, що узгоджується з правилами ст.71 ЦК УРСР.

Аналізуючи здобуті у справі докази судом встановлено, що членами колгоспного двору № 52 по вулиці Леніна в селі Лукашова, Липовецького району, головою якого була ОСОБА_3 станом на 15.04.1991 року були: ОСОБА_2, який помер 14.07.1991 року та ОСОБА_9, яка померла 02.05.2013 року, тобто частка кожного з них у колгоспному дворі становила ? кожного. Оскільки після смерті свого чоловіка - ОСОБА_2 спадщину за законом, в силу діючого на той час законодавства прийняли його дружина та син, тобто позивач у справі, оскільки загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року, а спадкодавець помер 14.07.1991 року, відтак частки у житловому будинку становлять: ОСОБА_3 - ? (з урахуванням належної ОСОБА_3 ? частки в майні колгоспного двору) та ОСОБА_1 - ? від цілого житлового будинку.

Як було встановлено судом, спадщину після смерті матері ОСОБА_3 прийняв позивач та він є єдиним спадкоємцем за заповітом на належне їй майно.

Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та припинились внаслідок його смерті, крім прав та обовязків, що нерозривно повязані з особою спадкодавця.

Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно положень ст.1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитись від прийняття спадщини протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України.

За правилами ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з моменту її відкриття.

У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008 року за №7, зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За таких обставин та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним у позовній заяві, а отже суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності в порядку спадкування за законом на ? частки житлового будинку з господарськими будівлями, який увійшов до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 та яке прийняв позивач. Крім цього, з урахуванням ? частки належної позивачеві, яку він набув в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на цілий обєкт нерухомості.

Крім того, відповідач позов визнав, не заперечує проти його задоволення.

Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб ( не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачами позову та виносить рішення про його задоволення.

На підставі вище викладеного, ст. ст. 120, 121, 123, 524, 529, 548, 549, 553 ЦК УРСР, ст. ст. 1217, 1218, 1223, 1233, 1268-1270, 1274 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2005 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у правах про спадкування», керуючись ст. ст. 10, 11, 60, ч.2 ст. 158, ч.4 ст. 174, 208-209, 212 - 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на цілий житловий будинок з усіма господарськими будівлями та спорудами а саме: житловий будинок -А, загальною площею 72,3 кв. м., житловою площею 39,5 кв. м., веранду-а, ганок, козирок, сарай-Б, погріб - п/Б, сарай - В, сарай - Г, сарай - г, сарай - Е, , огорожу - № 1, ворота - № 2, хвіртку - № 3, 1/2 криниці - № 4.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: ОСОБА_10