АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О.

суддів: Кулянди М.І.. Перепелюк Л.М.

секретар Герман Я.І.

за участю: ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, Каменецької Х.Д., яка діє в інтересах Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області про визнання недійсними строкових трудових угод в частині оплати праці, визнання неправомірною відмови у наданні відпустки по догляду за дитиною, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, треті особи виконавча дирекція Обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Управління Пенсійного фонду України в місті Чернівцях, за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області на рішення Першотравневого районного суд міста Чернівці від 2 листопада 2015 року,

встановила:

В жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом.

В ході судового розгляду справи позивачка неодноразово уточнювала свої позовні вимоги.

Відповідно до останньої заяви про уточнення позовних вимог від 13 жовтня 2015 року( а.с.244-245 т.3)просила:

- визнати недійсним умову пункту 2.1. трудової угоди від 1 грудня 2010 року та умову пункту 2.1. трудової угоди від 4 січня 2011 року щодо визначення розміру оплати праці ОСОБА_3 в сумі 600 гривень, як такі, що порушують законодавство про оплату праці в частині мінімальних державних гарантій, визначених статтям 1, 3, 12 Закону України «Про плату праці»;

- зобов'язати Головне управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області здійснити перерахунок сплаченої за період дії трудових відносин заробітної плати до рівня мінімальної;

- визнати неправомірної бездіяльність відповідача у ненаданні ОСОБА_3 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та стягнути середню заробітну плату з розрахунку мінімального розміру за час вимушеного прогулу у зв'язку з ненаданням такої відпустки з часу настання відповідного права з 1 листопада 2011 року по час звільнення 19 лютого 2013 року у розмірі 17 058 гривень 55 копійок;

- стягнути з відповідача на користь позивачки невиплачену заробітну плату до рівня мінімальної заробітної плати за період з 1 грудня 2010 року по 31 березня 2011 року у розмірі 1945 гривень, з часу звільнення 31 березня 2011 року по час поновлення на роботі 11 липня 2011 року середню заробітну плату з розрахунку мінімальної заробітної плати в сумі 2 880 гривень, а також стягнути різницю невиплаченої заробітної плати до рівня мінімальної за період після поновлення на роботі з липня по жовтень 2011 року в сумі 2065 гривень;

- визнати звільнення ОСОБА_3 на підставі частини 1 статті 104 ЦК України, що мало місце 19 лютого 2013 року незаконним та поновити її на роботі. У випадку неможливості поновлення на роботі змінити підставу та формулювання звільнення на підставі частини 1 статті 40 КЗпП України та стягнути з відповідача середню заробітну плату з розрахунку мінімального її розміру, встановлено законом з часу незаконного звільнення , а саме 19 лютого 2013 року по час винесення рішення сумом в сумі 38 000 гривень 80 копійок;

- стягнути з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області моральну шкоду в розмірі 15 000 гривень.

Посилалася на те, що 20 листопада 2009 року вона працювала в управлінні Держкомзему в місті Чернівці на умовах строкової трудової угоди, яка неодноразово переукладалася, а 31 березня 2011 року була припинена у зв'язку із закінченням терміну дії.

У зв'язку з тим, що вказана трудова угода були припинена під час вагітності ОСОБА_3 за рішенням суду її було поновлено на роботі.

На виконання вказаного рішення суду 11 липня 2011 року позивачка ОСОБА_3 була поновлена роботі.

01 листопада 2011 року з позивачкою повторно було припинено трудові відносини.

Однак за протестом прокурора міста Чернівці відповідний наказ від 01 листопада 2011 року № 15-к скасовано 20 січня 2012 року.

ОСОБА_3 вказувала, що 31 жовтня 2011 року, в останній день відпустки по вагітності та пологам, вона звернулася до роботодавця про надання відпустки по догляду за дитиною до трьох років, однак 01 листопада 2011 року її було звільнено з роботи.

Незважаючи на те що відпустка по вагітності і пологам була надана позивачу, роботодавець відмовився оплатити їй листок непрацездатності та надати відпустку по догляду за дитиною до трьох років.

Позивачка також посилалася на те, що умови пункту 2.1 трудової угоди від 01 грудня 2010 року та умови пункту 2.1 трудової угоди від 04 січня 2011 року, якими встановлено оплату праці в розмірі 600 гривень, не відповідають положенням Закону України «Про оплату праці», зокрема щодо мінімального встановлення розміру заробітної плати за просту, некваліфіковану працю.

За грудень 2010 року управління Держкомзему в місті Чернівці не виплатило позивачу ніякої заробітної плати, а в період з січня по березень 2011 року виплатило заробітну плату в розмірі по 600 гривень щомісячно.

ОСОБА_3 вказувала, що оскільки роботодавець добровільно поновив її на роботі, тому відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України повинен був вирішити питання про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

28 березня 2013 року у Головному управлінні Держкомзему в Чернівецькій області їй вручено трудову книжку із записом про звільнення з роботи з 19 лютого 2013 року на підставі частини 1 статті 104 ЦК України. Про звільнення з роботи їй стало відомо в день вручення трудової книжки.

Звільнення проведено не з підстав, передбачених КЗпП України, і з порушенням встановленого порядку. Копію наказу про звільнення в день видачі трудової книжки їй не було надано, зі змістом наказу не ознайомлено.

Незаконними діями відповідача ОСОБА_3 заподіяно моральну шкоду.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 2 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним умову пункту 2.1. трудової угоди від 1 грудня 2010 року та умову пункту 2.1. трудової угоди від 4 січня 2011 року щодо визначення розміру оплати праці ОСОБА_3 в сумі 600 гривень, як такі, що порушують законодавство про оплату праці в частині мінімальних державних гарантій, визначеним Законом України «Про плату праці».

Визнано таким, що не відповідає чинному законодавству звільнення ОСОБА_3 на підставі частини 1 статті 104 ЦК України

Змінено формулювання звільнення на підставі з частини 1 статті 104 ЦК України на пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв'язку ліквідацією підприємства.

Стягнуто з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області моральну шкоду в сумі 2000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 2 листопада 2015 року в частині присудженої компенсації моральної шкоди змінити та стягнути моральну шкоду в сумі 25 000 гривень.

Виключити з мотивувальної частини рішення суперечливі та взаємовиключні висновки, викладені в абзацах 41-44 щодо підстав відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів в сумі 23 948 гривень 55 копійок.

В решті рішення просить залишити без змін.

Посилаються на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що умови трудового угоди від 1 грудня 2010 року та трудової угоди від 4 січня 2011 року не відповідають вимогам законодавства про оплату праці, оскільки порушують становище позивачки та позбавляють її державної гарантії на отримання заробітної плати, не нижчої за визначений законом розмір.

ОСОБА_3 виконувала трудові обов'язки, визначені умовами трудової угоди, характер та обсяг виконуваної роботи не змінювався та був пов'язаний із роботою юридичного сектору управління Держкомзему. Позивачка підпорядковувалась загальним правилам внутрішнього трудового розпорядку.

У відповідача не було законних підстав встановлювати ОСОБА_3 заробітну плату, нижчу за встановлений законом розмір, а подальша ліквідація підприємства та зменшення форду заробітної плати не може бути підставою для виплати заробітної плати, нижчої, за мінімальний її розмір.

Оскільки позивачці фактично виплачено кошти на підставі позовних вимог про стягнення заробітної плати до рівня мінімальної та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 1 листопада 2011 по 19 лютого 2013 року у розмірі 23 948 гривень 55 копійок, позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Позивачкою пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України строк звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 1 листопада 2011 року по 19 лютого 2013 року у розмірі 23 948 гривень 55 копійок. Про своє право щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачці було відомо ще під час розгляду справи Першотравневим районним судом міста Чернівці про поновлення її на роботі.

Позивачка не була попереджена належним чином про можливе її звільнення у зв'язку із ліквідацією підприємства, а тому звільнення відбулося з порушення встановленого законом порядку.

ОСОБА_3 була звільнена на підставі частини 1 статті 104 ЦК України, якою регламентовано підстави припинення юридичної особи, а тому є незаконним.

На підприємстві відбулося скорочення чисельності штату працівників, у зв'язку з чим, поновити ОСОБА_3 на роботі немає можливості.

У ОСОБА_3 не виникло права на виплату їй заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки остання з об'єктивних причин (перебування у декреті), а не звини власника, була позбавлена можливості працювати

Виплата заробітної плати позивачки у розмірі, що нижчій за встановлену мінімальну, неправомірне звільнення та необхідність доведення своїх законних прав у судових інстанціях спричинили позивачці моральну шкоду.

Розмір моральної шкоди, що встановлений позивачкою є надто завищеним, а тому враховуючи характер та обсяг страждань ОСОБА_3, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав за необхідне стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 2000 гривень.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, відповідно до частини 4 статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 9 КЗпП України встановлено, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Згідно частини 4 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

У частині 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин 1,3 статті 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб.

Згідно частини 4 статті 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно частин 1, 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно статті 20 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов'язана з виконанням умов контракту.

Частиною 2 статті 21 Закону визначено, що розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Згідно статті 22 Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до частини 1 статті 29 Закону при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 20 листопада 2009 року між ОСОБА_3 та Управлінням Держкомзему в місті Чернівці укладено трудову угоду №04-2009 щодо працевлаштування позивачки із заробітною платою в сумі 1250 гривень щомісячно строком до 1 грудня 2010 року (а.с.10).

1 грудня 2010 року між сторонами була укладена трудова угода №03-2010 року щодо працевлаштування позивачки із заробітною платою 600 гривень щомісячно строком до 21 грудня 2010 року (а.с.11 т.1).

З висновку ЛЛК №13 КМУ «Міський пологовий будинок №1» місто Чернівці вбачається, що станом ОСОБА_3 взята на облік по вагітності в жіночій консультації з 11 березня 2011 року в терміні 16 тижнів (а.с.12 т.1).

4 січня 2011 року сторони уклали нову трудову угоду №02-2011 від 4 січня 2011 року щодо працевлаштування позивачки із заробітною платою 600 гривень строком до 31 березня 2011 року (а.с.30 т.1).

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 8 липня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 жовтня 2011 року ОСОБА_3 поновлено на роботі (а.с.24-29 т.1).

11 липня 2011 року ОСОБА_3 фактично поновлено на роботі на період її працевлаштування, але не більше трьох місяців, що підтверджується відповідних записом у її трудовій книжці (а.с.6 т.1).

Наказом Управління Держкомзему у місті Чернівці від 11 липня 2011 року №11/1-в надано ОСОБА_3 відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами (а.с.131 т.2).

31 жовтня 2011 року ОСОБА_3 зверталася до начальника Управління Держкомзему у місті Чернівці з заявою про надання відпустки до догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 1 листопада 2011 року по 29 липня 2014 року (а.с.15 т.1).

Наказом Управління Держккомзему у місті Чернівці від 1 листопада 2011 року №15-К припинено трудові відносини з ОСОБА_3 у зв'язку із закінченням строку на який було поновлено на роботі (а.с.162 т.1).

З листа Управління Держккомзему у місті Чернівці від 8 листопада 2011 року №114-Г вбачається, що позивачці відмовлено у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у зв'язку з тим, що вона не працює в Управлінні Держккомзему у місті Чернівці (а.с.132 т.2).

Наказом Управління Держккомзему у місті Чернівці від 20 січня 2012 року №01-К з метою виконання протесту прокурора міста Чернівці від 13 січня 2012 року скасовано наказ Управління Держккомзему у місті Чернівці від 1 листопада 2011 року №15-К (а.с.163 т.1).

17 вересня 2012 року ОСОБА_3 зверталася до роботодавця з заявою про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 1 листопада 2011 року (а.с.14 т.1).

Відповідно до наказу Управління Держкомзему у місті Чернівці від 16 листопада 2012 року №38-од реорганізовано Управління Держкомзему у місті Чернівці шляхом приєднання до Головного управління Держемагенства у Чернівецькій області (а.с.126 т.1).

Згідно наказу Головного управління Держкомзему у місті Чернівці №28-К від 19 лютого 2013 року з ОСОБА_3 припинено трудові відносини у зв'язку з проведенням державної реєстрації припинення юридичної особи управління Держкомзему у місті Чернівці на підставі частини 1 статті 104 ЦК України (а.с.92 т .1).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що умови трудових угод від 1 грудня 2010 року та 4 січня 2011 року не відповідають вимогам законодавства про оплату праці.

Однак помилковим є висновок суду про необхідність визнання рішенням суду недійсними умови трудових договорів щодо оплати праці.

За змістом положень статті 43 Конституції України, статей 9, 94, 95, частини 4 статті 93 КЗпП України, статей 1, 3, 7, 8, 22 Закону України «Про оплату праці» умови оплати праці, що погіршують становище працівників порівняно з законодавством про працю, є недійсними відповідно до закону, а тому визнавати рішенням суду недійсними умови оспорюваних договорів щодо оплати праці не потрібно.

Вирішуючи спір суд помилково виходив з того, що позовні вимоги про здійснення перерахунку заробітної плати ОСОБА_3 до рівня мінімальної та зобов'язання відповідача виплатити їй заробітну плату з урахуванням зробленого розрахунку, а також стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 1 листопада 2011 року по 19 лютого 2013 року в розмірі 23948 гривень 55 копійок задоволенню не підлягають, оскільки вказані кошти були сплачені позивачці під час розгляду справи.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що підставність позовних вимог визначається судом на момент їх пред'явлення до суду.

Сплата відповідачем позивачці коштів в період розгляду справи в суді є підставою для того, щоби не звертати рішення до примусового виконання.

Право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (мінімальна заробітна плата), є державною гарантією у зв'язку з чим власник не вправі в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

З актів виконаних робіт від 31 січня, 28 лютого, 31 березня 2011 року вбачається повне виконання ОСОБА_3 обов'язків, визначених умовами трудового договору, характер та обсяг виконуваної роботи у неї не змінювався та був пов'язаний з роботою юридичного сектору Управління Держкомзему. За час роботи недоліків та зауважень не було (а.с.155-157 т.1)

З довідок про доходи від 18 квітня 2013 року №06180 та №06179 вбачається, що ОСОБА_3 за період з січня по березень 2011 року та за період з липня по вересень 2011 року отримувала заробітну плату в сумі 600 гривень, тобто у розмірі меншому ніж це передбачено Законом, а в грудні 2010 року та жовтні 2010 року заробітну плату не отримувала (а.с.89,90 т.1).

Згідно статті 53 «Про Державний бюджет України на 2010 рік» 27 квітня 2010 року N 2154-VI установлено на 2010 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 869 гривень, з 1 квітня - 884 гривні, з 1 липня - 888 гривень, з 1 жовтня - 907 гривень, з 1 грудня - 922 гривні.

Відповідно до стаття 22 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня 2010 року N 2857-VI установлено на 2011 рік мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 941 гривня, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні.

Отже, за грудень 2010 року відповідач неправомірно не нарахував та не виплатив ОСОБА_3 заробітну плату в сумі 922 гривні, за період з січня по березень 2011 року в сумі 1023 гривні, за період з липня по вересень 2011 року в сумі 1080, та за жовтень в сумі 985 гривень, а всього заробітну плату в сумі 4010 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога позивачки про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок заробітної плати є завою за задоволенню не підлягає , оскільки ОСОБА_3 пред'явлена вимога про стягнення з відповідача на її користь заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 березня по 11 липня 2011 року позивачка звернулася до суду 29 жовтня 2012 року, хоча знала про порушення свого права під час розгляду цивільної справи за її позовом до відповідача про поновлення на роботі Першотравневим районним судом міста Чернівці у 2011 році.

Отже ОСОБА_3 пропустила тримісячний строк встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31 березня по 11 липня 2011 року, а тому в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити саме з цієї підстави.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання незаконною бездіяльності відповідача у ненаданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка в порушення вимог ст. 16 ЦК України неправильно обрала спосіб захисту.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до положень Конституції України які мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України) порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Пред'являючи позов ОСОБА_3 не врахувала, що саме по собі визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачці відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не відновить її право на таку відпустку.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивачки середньої заробітної плати з розрахунку мінімального розміру за час вимушеного прогулу у зв'язку з ненаданням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з часу настання відповідного права з 1 листопада 2011 року по час звільнення 19 лютого 2013 року у розмірі 23948 гривень 55 копійок суд помилково виходив з того, що в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. оскільки ОСОБА_3 пропустила встановлений ст. 233 КЗПП України строк на звернення до суду з такою вимогою.

Суд не врахував, що ОСОБА_3 пропустила строк тільки щодо частини вказаних вимог, оскільки пред'явила позов до суду 29 жовтня 2012 року.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачка змінила вказану вимогу та просила стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 листопада 2011 року по 19 лютого 2013 року в сумі 17 058 гривень 55 копійок.

Суд також не врахував, що відмовити в позові за пропуском строку звернення до суду можна тільки тоді, коли позов є підставним та доведеним.

Зокрема в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року «Про судову практику розгляду трудових спорів» роз'яснено, що якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до ст.85 ЦПК і ст.228 КЗпП залишається без розгляду.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін.

Діючим трудовим законодавством не передбачено стягнення на користь працівника рішенням суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник в зв'язку з ненаданням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку.

За таких обставин в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити за її безпідставністю.

Суд першої інстанції неправомірно відмовив в позові ОСОБА_3 щодо поновлення позивачки на роботі та стягнення з Головного управління Держемагенства у Чернівецькій області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалюючи рішення щодо позовної вимоги про поновлення на роботі суд першої інстанції помилково виходив з того, що мала місце ліквідація Управління Держкомзему у місті Чернівці і на час звільнення позивачки з роботи в цій установі мало місце скорочення чисельності та штату працівників.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб.

Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (ст. ст. 104-109 ЦК України).

У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати й далі, але в більшому масштабі. Приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа. У разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов'язки припиненої юридичної, несе відповідальність за її зобов'язаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За правилами норми частини 4 статті 36 КЗпП України, в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Така правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду Україени від 11 липня 2012 року у справі № 6-65 цс 12.

З наказу Управління Держкомзему у місті Чернівці від 16 листопада 2012 року №38-од вбачається, що Управління Держкомзему у місті Чернівці було реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Держемагенства у Чернівецькій області (а.с.126 т.1).

Згідно передавального акта від 10 січня 20123 року комісія Управління Держкомзему у місті Чернівці передала Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області,як правонаступнику основні засоби та інші необоротні матеріальні активи (а.с. 128 т.1).

В матеріалах справі відсутні докази того , що на момент звільнення позивачки з роботи в Управлінні Держкомзему у місті Чернівці відбулося скорочення чисельності або штату працівників.

Як вбачається з штатного розпису Управління Держкомзему у місті Чернівці штат установи протягом 2012 року налічував 18 одиниць і кількість працівників не змінювалась (а.с. 203-208 т. 3).

9 липня 2013 року був затверджений штатний розпис Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області, який налічував 61 штатну одиницю (а.с. 52 т. 2

З матеріалів справи та пояснень представника відповідача вбачається , що в Головному управління Держземагенства у Чернівецькій області, після проведення реорганізації в 2013 році, були вакантні посади і позивачці робились пропозиції прийняти участь в конкурсах на зайняття цих посад.

За таких обставин ОСОБА_3 слід поновити на роботі.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність поновлення позивачки на роботі, то не підлягає задоволенню позовна вимога про зміну формулювання звільнення позивачки з роботи.

Ухвалюючи рішення щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції помилково виходив з того, що позивачка з часу її звільнення з 19 лютого 2013 року по даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

З матеріалів справи вбачається, що така відпустка позивачці не надавалась.

З огляду на обставини, що наведені вище припинення трудового договору, укладеного з ОСОБА_3 у зв'язку з проведенням державної реєстрації припинення юридичної особи є незаконним, а тому вона підлягає поновленню на роботі.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога позивачки про визнання її звільнення незаконним задоволенню не підлягає, оскільки така вимога не є самостійною вимогою, яка забезпечує відновлення порушеного права та охоплюється позовною вимогою про поновлення на роботі. Встановлення судом факту незаконності звільнення позивачки є обов'язковою умовою для її поновлення на роботі.

Також з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядку) якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Середній заробіток підлягає стягненню за період з 19 лютого 2013 року по 5 січня 2016 року виходячи з наступного розрахунку:

Мінімальна заробітна плата в грудні 2012 року становила 1134 гривень, в січні 2013 року 1147 гривень.

Кількість робочих днів у грудні 2012 року складала 21 день, січні 2013 року - 17 днів.

Отже, середньоденна заробітна плата, що позивачки для розрахунку суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 лютого 2013 року по 23 грудня 2015 року складає 60 гривень 3 копійки (1134 +1147=2281, 21+17=38, 2281/38=60,03).

З 1 грудня 2013 року мінімальна заробітна плата збільшилась з 1147 гривень до 1218 гривень, а тому підвищення становить 6,19%.

З 1 вересня 2015 року мінімальна заробітна плата збільшилась з 1218 гривень до 1378 гривень, а тому підвищення становить 20,14%.

За період з 20 лютого 2013 року по 30 листопада 2013 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 11 885 гривень 94 копійки виходячи з наступного розрахунку:

198 - кількість робочих днів за вказаний період

60 гривень 3 копійки - середньоденна заробітна плата

(198*60,3= 11 885 гривень 94 копійки).

За період з 1 грудня 2013 року по 31 серпня 2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 27 795 гривень виходячи з наступного розрахунку:

436 - кількість робочих днів за вказаний період

60,03 - середньоденна заробітна плата

63,75 середньоденна заробітна плата з врахування коефіцієнта підвищення

(436*63,75=27 795).

За період з 1 вересня по 5 січня 2016 року середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 6 418 гривень 68 копійок виходячи з наступного розрахунку:

89 - кількість робочих днів за вказаний період

60,03 - середньоденна заробітна плата

72,12 середньоденна заробітна плата з врахування коефіцієнта підвищення

(89*72,12=6418,68)

Всього за період з 20 лютого 2013 року по 5 січня 2016 року заробіток позивачки за час вимушеного прогулу становить 46 099 гривень 62 копійки (11 885,94 + 27 795 + 6418,68=46099,62).

З довідки Управління соціального захисту населення Департаменту праці та соціального захисту населення міської ради від 28 грудня 2015 року №8398 вбачається, що за період з червня 2013 року по січень 2014 року ОСОБА_3, як непрацююча особа, отримала допомогу до догляду за дитинною до досягнення нею трирічного віку в сумі 6 039 гривень 38 копійок та в травні 2013 року допомогу у зв'язку з вагітністю та пологами в сумі 1189 гривень 92 копійки, а всього допомоги на сумі 7 229 гривень 30 копійок.

В пункті 32 постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року, N 9 роз'яснено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне

формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало

працевлаштуванню працівника.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Вказана вище допомога підлягає відрахуванню із загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивачки складає 38 870 гривень 32 копійки (46099,62-7229,30=38 870, 32 ).

Колегія суддів вважає, правильним висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок незаконного звільнення позивачки та порушення її законних прав, що невиплати заробітної плати у мінімально визначеному законом розмірі їй заподіяна моральна шкода, що полягала у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв'язків та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак суд першої інстанції неправильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

В пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд

визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих

стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне

- за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого -

спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції належним чином не врахував, що ОСОБА_3 неправомірно позбавлена значущих для неї права на працю та права на оплату праці, тривалий час зазнає душевних страждань та починаючи з 29 жовтня 2012 року застосовує необхідні зусилля для відновлення своїх порушених прав.

Враховуючи зазначені вище обставини а такожвиходячи із засад розумності, виваженості та справедливості колегія суддів, вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача слід визначити в сумі 5 000 тисяч гривень.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції ухвалив рішення в частині визнання недійсними умов пункту 2.1. трудової угоди від 1 грудня 2010 року та пункту 2.1. трудової угоди від 4 січня 2011 року щодо визначення розміру оплати праці ОСОБА_3 в сумі 600 гривень, як таких, що порушують законодавство про оплату праці в частині мінімальних державних гарантій, визначеним Законом України «Про плату праці», визнання таким, що не відповідає чинному законодавству звільнення ОСОБА_3 на підставі частини 1 статті 104 ЦК України, зміни формулювання звільнення на підставі з частини 1 статті 104 ЦК України на пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв'язку ліквідацією підприємства, відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2013 року з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення щодо вказаних позовних вимог.

Позов ОСОБА_3 до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2013 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в Головному управлінні Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області відповідно до умов трудової угоди від 4 січня 2011 року №2-2011.

Стягнути з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 лютого 2013 року по 5 січня 2016 року у сумі 38 870 гривень 32 копійки.

Стягнути з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 заробітну плату в сумі 4010 (чотири тисячі десять) гривень.

В позові ОСОБА_3 до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області про визнання недійсними умов трудових угод щодо визначення розміру оплати праці, визнання звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, зміну формулювання звільнення відмовити.

Рішення Першотравневого районного суд міста Чернівці від 2 листопада 2015 року в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди змінити, визначивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 в сумі 5 000 гривень.

В решті рішення слід залишити без змін.

Рішення суду в частині стягнення з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 заробітної плати в сумі 4010 гривень не підлягає зверненню до примусового виконання.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що звернення до суду з позовом про на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежено будь-яким строком.

Аналіз положень частини 2 статті 233 КЗпП України дає підстави зробити висновок про те, що працівник має право у разі порушення законодавства про оплату праці звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу розповсюджуються правил частини 1 статті 233 КЗпП України, щодо троьхмісячного строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру 0,1 розміру мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно частини 3 статті 6 Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом, просила визнати недійсними строкові трудові угоди в частині оплати праці, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати, визнати неправомірною бездіяльність Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області щодо ненадання відпустки по догляду за дитиною, стягнення заробітної плати, визнати її звільнення незаконним та поновити позивачку на роботі, стягнути з відповідача моральну шкоду, що є вимогами майнового та немайнового характеру.

Звертаючись з вимогами майнового характеру позивачка просила стягнути середню заробітку плату за час вимушеного прогулу у зв'язку з ненаданням відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в сумі 17 058 гривень 55 копійок, невиплачену заробітку плату в сумі 4010 гривень, середню заробітну плату з часу звільнення по час поновлення на роботі за період з 31 березня 2011 року по 11 липня 2011 року в сумі 2 880 гривень, за період з 19 лютого 2013 року по день винесення судом рішення в сумі 46 099 гривень 62 копійки

Ціна позову майнового характеру згідно з вимогами позивачки складає 70 048 гривень 17 копійок.

(17 058,55+4010+2880+46099,62=70 048,17)

Ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, враховуючи остаточну ціну позову, складає 1309 гривень 59 копійок.

Ставка судового збору, що підлягала сплаті при подання апеляційних скарг складала 1440 гривень 54 копійки.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, та часткове задоволення позову.

Позов ОСОБА_3 майнового характеру задоволено на загальну суму 42 880 гривень 32 копійки, що становить 61,22 відсотків від ціни позову.

Отже, з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області відповідно до правил частини 3 статті 88 ЦПК України слід стягнути судовій збір в дохід держави 801 гривню 73 копійки за подання до суду позовної заяви та 881 гривню 90 копійок за подання до суду апеляційної скарги ОСОБА_3, а всього 1683 гривні 63 копійки.

Апеляційна скарга Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області задоволена частково, скасовано рішення суду в частині визнання недійсними умов трудових угод щодо визначення розміру оплати праці, визнання звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, зміни формулювання звільнення та відмовлено у вказаних вимогах позивача.

З платіжного доручення №915 від 25 листопада 2015 року вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок (а.с.2 т.4).

З платіжного доручення №1002 від 15 грудня 2015 року вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги додатково сплатив судовий збір в сумі 450 гривень 66 копійок.

Апелянт Головне управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області не доплатило судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 502 гривні 68 копійок.

Отже, з ОСОБА_3 на користь Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області слід стягнути 401 гривню 94 копійки в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Додатково з Головного управління Державного агентства земельних слід стягнути недоплачений судовій збір за подання до суду апеляційної скарги в дохід держави в сумі 502 гривні 68 копійок.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суд міста Чернівці від 2 листопада 2015 року в частині визнання недійсними умов пункту 2.1. трудової угоди від 1 грудня 2010 року та пункту 2.1. трудової угоди від 4 січня 2011 року щодо визначення розміру оплати праці ОСОБА_3 в сумі 600 гривень, як таких, що порушують законодавство про оплату праці в частині мінімальних державних гарантій, визначеним Законом України «Про плату праці», визнання таким, що не відповідає чинному законодавству звільнення ОСОБА_3 на підставі частини 1 статті 104 ЦК України, зміни формулювання звільнення на підставі з частини 1 статті 104 ЦК України на пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв'язку ліквідацією підприємства, відмови у задоволенні позову про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2013 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 лютого 2013 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 на роботі в Головному управлінні Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області відповідно до умов трудової угоди від 4 січня 2011 року №2-2011.

Стягнути з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 лютого 2013 року по 5 січня 2016 року у сумі 38 870 (тридцять вісім тисяч вісімсот сімдесят) гривень 32 копійки.

Стягнути з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 заробітну плату в сумі 4010 (чотири тисячі десять) гривень.

Рішення Першотравневого районного суд міста Чернівці від 2 листопада 2015 року в частині задоволення позову про стягнення моральної шкоди змінити, визначивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 в сумі 5 000 (п'яти тисяч) гривень.

В позові ОСОБА_3 до Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області про визнання недійсними умов трудових угод щодо визначення розміру оплати праці, визнання звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству, зміну формулювання звільнення відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду в частині стягнення з Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України на користь ОСОБА_3 заробітної плати в сумі 4010 гривень не підлягає зверненню до примусового виконання.

Стягнути Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області судовій збір в дохід держави в сумі 2168 (дві тисячі сто шістдесят вісім) гривень 12 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Головного управління Державного агентства земельних ресурсів України в Чернівецькій області 401 (чотириста одну) гривню 98 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: