АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/5594/15-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/412/К/16 суддя Шум Л.І.
Категорія № 26 (І) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

за участю: секретаря - Петренко К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПАТ «ЦГЗК») про стягнення моральної шкоди, в якому просила стягнути на її користь з відповідача 229000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної при виконанні нею трудових обов'язків.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на її користь моральну шкоду - 15000,00 грн., а також судовий збір на користь держави.

В апеляційній скарзі ПАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поставило питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ПАТ «ЦГЗК» зазначив, що в період роботи позивача в шахті «ім. Орджонікідзе» з 01.01.1999 року по 09.11.2001 року ПАТ «ЦГЗК» не було власником шахти ім. Орджонікідзе, оскільки в цей період діяв договір довго строкової оренди від 30.12.1998 року. Власником шахти в цей період було ПАТ «Кривбасзалізрудком». При цьому згідно Закону «Про охорону праці» обов'язок забезпечення нешкідливих умов праці покладається саме на власника.

Також, на думку представника ПАТ «ЦГЗК», суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не взяв до уваги те, що позивач вільно погоджувалась на створені умови праці, була попереджена про наявність шкідливих умов праці. До того ж протягом професійного маршруту ОСОБА_1 на ПАТ «ЦГЗК» протипоказань медичних органів щодо допуску її до роботи не було.

Судом, на думку апелянта, не взято до уваги, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань, що підлягають компенсації, оскільки п.5 ст.21 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено додатковий обов'язок Фонду забезпечити потерпілому разом із відповідними службами охорони здоров'я за призначенням лікарів повний обсяг постійно доступної, раціонально організованої медичної допомоги.

Також, на думку представника відповідача до спірних правовідносин слід застосовувати вимоги Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки цивільна відповідальність ПАТ «ЦГЗК», на момент роботи на підприємстві позивача, була застрахована, а застрахованою особою була ОСОБА_1, як працівник, на користь якого здійснювалось страхування, страховиком же зазначено Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань м. Кривого Рогу. У зв'язку із чим Фондом було здійснено виплату одноразової допомоги та продовжує здійснюватись виплата щомісячних платежів.

Крім того, представник відповідача в апеляційній скарзі висловив свою незгоду із визначеним судом розміром судового збору, стягнутого з відповідача на користь держави.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає в повному обсязі.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, загальний трудовий стаж ОСОБА_1 становить 38 років, з них більше 10 років позивач працювала в умовах впливу шкідливих факторів за професією лаборант-радіометрист.

Рішенням ЛЕК НДІ Промислової медицини від 15.01.2015 року ОСОБА_1 встановлена наявність професійних захворювань з діагнозом: 1) хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легенів першої-другої ст.), група «В».

Висновком МСЕК від 21.04.2015 року позивачу при первинному огляді встановлено 20% втрати професійної працездатності по ХОЗЛ безстроково (а.с.12).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 23 лютого 2015 року (а.с.10-11) причиною професійного захворювання ОСОБА_1 стало порушення перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Доводи апеляційної скарги про добровільність виконання ОСОБА_1 робіт у шкідливих умовах праці, не знімають з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Спростовуються й доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманим нею професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушена проходити амбулаторний та стаціонарний курс лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Доводи апеляційної скарги про відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що остання є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, суперечать нормам діючого законодавства, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції, що діяла на час встановлення позивачеві вперше стійкої втрати працездатності, не передбачає у 2015 році відшкодування застрахованим і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров'я Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Так, відповідно п.27 ст. 77 розділу VI «Особливі положення Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п.22 ст.71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» призупинено на 2006 та 2007 рік дію абзацу 4 ст. 1 (в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей), пп. «е» п.1 ч.1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч.3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а Законом № 107-VІ від 28.12.2007 року з п. 3 розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону виключені слова, які б свідчили про відшкодування, за умов зазначених у цьому пункті, моральної шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт новим абзацом, згідно якого відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової шкоди) застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання випадку припиняється з 01 січня 2008 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що при ухваленні рішення судом не взято до уваги, що з 34 років 10 місяців загального трудового стажу позивача, у період з 01.01.1999 року по 09.11. 2001 року ПАТ "ЦГЗК" не був власником ш.ім. Орджонікідзе, де працював ОСОБА_2, в той час як чинними законодавством передбачено, що саме власник або уповноважений ним орган повинен забезпечити безпечні умови праці для робітників, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки попри те, що у вказаний період власником шахти ім. Орджонікідзе був ПАТ «Кривбсзалізрудком», ПАТ «ЦГЗК» був роботодавцем ОСОБА_1 та, відповідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» саме роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди " № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, зокрема встановлення відсотку втрати працездатності безстроково, що свідчить про невідворотність погіршення стану здоров'я тощо.

У зв'язку з чим доводи апеляційного скарги про необґрунтованість розміру моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, крім того фактично зводяться до незгоди з висновками суду по оцінці доказів. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центральний гірничо-збагачувальний комбінат" - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13 листопада 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: