У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Відділ державної виконавчої служби Борівського районного управління юстиції в Харківській області, про відшкодування інфляційних втрат, 3 процентів річних та витрат на виконавче провадження, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Борівського районного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - Відділ державної виконавчої служби Борівського районного управління юстиції в Харківській області (далі - ВДВС Борівського РУЮ в Харківській області), про відшкодування інфляційних витрат в сумі 139 873,81 грн, 3% річних в розмірі 5 655,21 грн, витрат пов'язаних з виконавчим провадженням в розмірі 1 300 грн та 474,19 грн інфляційних витрат. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Борівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 року стягнуто ОСОБА_7 на його користь 219 тис. грн боргу за розписками, 3 332 грн інфляційних втрат, 751,36 грн - 3% річних та судовий збір у сумі 3 230 грн 83 коп., у зв'язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов'язання, останній зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму інфляційних втрат - 135 122,02 грн, 3 % річних - 7 734,35 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить зазначені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з наявності судового рішення яким стягнуто з відповідача суму боргу на день ухвалення рішення, проте оскільки боржником прострочено виконання зобов'язання за цим рішенням, до стягнення підлягає сума боргу з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних.

Проте повністю погодитись в такими висновками судів не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що рішенням Борівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 219 тис. грн боргу за борговими розписками, 3 332 грн інфляційних втрат, 751,36 грн - 3% річних та судовий збір у сумі 3 230,83 грн (а.с. 53-54). Вказане рішення вступило в законну силу 06 травня 2014 року.

Відповідно до розрахунку розміру заборгованості по сплаті боргу (відповідно до ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», складеного старшим державним виконавцем ВДВС Борівського РУЮ Харківської області Баранцевим С.О. (а.с. 7-8) залишок основного боргу станом на 28 липня 2015 року, який рахується за ОСОБА_7 становить 68 915,43 грн.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-369цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача суми інфляційних витрат в розмірі 135 122,02 грн та 3 % річних в сумі 7 734,35 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних витрат та 3 % річних, суд першої інстанції погоджуючись частково з розрахунком інфляційних витрат та 3% річних, здійсненим на підставі методики, наведеної у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97, взяв до уваги власний розрахунок, жодним чином не обґрунтовуючи такого обчислення. Поза увагою суду першої інстанції залишились розрахунки розміру заборгованості відповідача перед позивачем, обчислені старшим державним виконавцем ВДВС Борівського РУЮ Харківської області Баранцевим С.О. (а.с. 7-8) з урахуванням сплачених відповідачем грошових коштів на виконання рішення Борівського районного суду Харківської області від 25 квітня 2014 року.

Разом з цим, беручи до уваги власний розрахунок суми боргу з урахуванням 3% річних, суд першої інстанції, стягнув з відповідача 7 734,35 грн, в той час позивач просив стягнути з боржника 3% річних в розмірі 5 655,21 грн, даних щодо звернення позивача з позовними вимогами про збільшення розміру таких витрат, матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Борівського районного суду Харківської області від 26 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук