АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1271/16 Справа № 203/4874/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Єдаменко С. В. Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору припиненим, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору припиненим.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору припиненим - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання.

Згідно ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. .

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року справа №203/219/15-ц (провадження 2/0203/418/2015), залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області встановлено, що 01 червня 2006 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (правонаступник ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № СМ-300/1706/2006, за умовами якого відповідач зобов'язався надати кредит у сумі 529 000 дол. США, а позивач зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановленому договором розмірі та строки. 30 жовтня 2009 року, 30 серпня 2010 року, 31 грудня 2010 року, 01 червня 2012 року, 22 жовтня 2013 року та 25 червня 2014 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» було укладені додаткові договори до кредитного договору № СМ-300/1706/2006 від 01 червня 2006 року.

Позивач отримав від відповідача суму еквівалентну 529 000 дол. США на виконання умов кредитного договору № СМ-300/1706/2006 від 01 червня 2006 року. Позивач виконував зобов'язання за кредитним договором № СМ-300/1706/2006 від 01 червня 2006 року, але 17 лютого 2015 року ПАТ «ОТП Банк» направив позивачу досудову вимогу про необхідність дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а саме: суму кредиту у розмірі 96 463 долари США 61 цент США та заборгованості за процентами по кредиту у сумі 7 543 долари США та 68 центів США, що підтверджується копією повідомлення про наявність заборгованості вих. № 22-2/865180 від 10 лютого 2015 року та копією досудової вимоги відповідача № 22-2/865856 від 17 лютого 2015 року. 30 березня 2015 року позивач звернувся до відділення «Гвардійське» установи «ОТП Банк» з заявою про сплатити існуючої заборгованості та зробити частковий достроковий платіж по кредитному договору № СМ-300/1706/2006 від 01 червня 2006 року, а саме сплатити 10017, 94 доларів США на погашення заборгованості по кредиту та 9982, 06 дол. США на погашення заборгованості по процентам.

Судом першої інстанції також встановлено, що станом на 01 липня 2015 року позивач мав досудову вимогу від ОТП Банку: оплатити залишок по тілу кредиту у сумі 96 463,61 доларів США, та заборгованість за процентами по кредиту у сумі 7 543,68 доларів США. Позивач 01 липня 2015 року звернувся до відділення ОТП Банку «Калинове» з метою погасити боргові зобов'язання перед відповідачем у повному обсязі, а саме приніс грошові кошти у вигляді монет та банкнот в доларах США. Працівниками «ОТП Банк» було відмовлено у прийнятті коштів для погашення кредиту іноземну валюту доларів США у вигляді монет та банкнот, вказане підтверджується поясненнями позивача, його листом до відповідача від 01 липня 2015 року та не заперечується відповідачем. 20 липня 2015 року у відділенні «Калинове» позивач отримав відповідь в якій зазначено, що банком прийняте відповідне рішення, згідно якого банк (операційні каси банку) не приймають іноземну валюту у вигляді монет.

Відповідно до п. 6 ст. 7 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк регулює діяльність платіжних систем та систем розрахунків в Україні, визначає порядок і форми платежів, у тому числі між банками. Згідно п. 6 ст. 33 цього Закону до повноважень Національного банку України належить, зокрема, визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій

Відповідно до п. 2.8. Розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528 (з наступними змінами та доповненнями)за рішенням банку (філії, відділення) іноземна валюта у вигляді монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, приймається в операційну касу лише в разі: касового обслуговування юридичних осіб що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов'язані з відрядженнями за кордон; здійснення касових операцій з фізичними особами.

У ПАТ «ОТП Банк» не приймалось рішення про використання монет для здійснення касових операцій з фізичними особами.

Судом першої інстанції встановлено,що на момент укладання договору була чинна Інструкція про касові операції в банках України, затверджена постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05 вересня 2003 року за № 768/8089 (з наступними змінами та доповненнями), відповідно до п. 1 Глави 2 якої за рішенням банку іноземна валюта у вигляді монет приймається в касу банку лише в разі касового обслуговування юридичних осіб, що мають право використовувати іноземну валюту як засіб платежу або здійснювати розрахунки, пов'язані з відрядженнями за кордон. Банк має право приймати до каси монети номіналом 1 та 2 євро, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території країн - членів Європейського валютного союзу, у разі здійснення касових операцій з фізичними особами.

Таким чином, на час укладання договору розрахунки фізичних осіб з банками монетами в іноземні валюті (за винятком монет в 1 та 2 євро) взагалі не були передбачені чинним законодавством. Незнання таких нормативних приписів позивачем не може розглядатись як його введення в оману відповідачем, оскільки як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Посилання позивача на лист Національного банку України від 30 червня 2015 року №40-02009/44742 в якому зазначено про те, що монети в іноземній валюті також є платіжним засобом і відносяться до валюти відповідної країни, не спростовують спеціального правового режиму використання монет у розрахунках між банківськими установами та фізичними особами, що введений актами Національного банку України.

Позивач підтвердив, що відповідач не відмовлявся приймати іноземну валюти у вигляді банкнот, а від її внесення до каси банку відмовився сам позивач, коли дізнався, що у нього не візьмуть монети.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позову прийшов до правильного висновку, що вимоги про визнання договору припиненим в зв'язку з відмовою відповідача прийняти виконання зобов'язань у вигляді монет є неправомірними, оскільки правові підстави для цього відсутні. .

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича