У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_6 про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 30 жовтня 2014 року в справі за позовом кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 30 жовтня 2014 року у справі № 410/14 стягнуто з нього на користь кредитної спілки «Центр фінансових послуг» суму заборгованості за кредитним договором №В-3/0006/09/77/10 від 17 січня 2009 року, а також суму сплаченого третейського збору та суму витрат на правову допомогу, усього у розмірі 69 441 грн 74 коп.

Посилаючись на те, що в порушення вимог ст. 12 Закону України «Про третейські суди» він з кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» не дійшли згоди щодо розгляду вказаної справи саме Постійно діючим третейським судом при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок», що є підставою для скасування зазначеного рішення, ОСОБА_6 просив суд поновити йому строк на подання даної заяви та задовольнити її вимоги.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року, у задоволенні вимог заяви ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та постановити ухвалу про задоволення вимог заяви.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів касаційної скарги.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2009 року між кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № В-3/0006/09/77/10, за умовами якого останній отримав кредит на суму 7 143 грн 28 коп для придбання товарів згідно опису майна в договорі застави (п. 1.2 кредитного договору), зі сплатою за користування кредитними коштами 0,168 % на день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» від 30 жовтня 2014 у справі №410/14 стягнуто з ОСОБА_6 на користь кредитної спілки «Центр фінансових послуг» суму заборгованості, яка виникла за кредитним договором № В-3/0006/09/77/10 від 17 січня 2009 року, а також суму сплаченого третейського збору та суму витрат на правову допомогу, усього суму в розмірі 69 441 грн 74 коп.

Відповідно до додаткової угоди від 17 січня 2009 до кредитного договору, укладеної між КС «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_6 сторони погодили, що всі спірні питання, пов'язані з виконанням кредитного договору вирішуватимуться шляхом розгляду їх Постійно діючим третейським судом відповідно до регламенту третейського суду.

Як установлено судами, в матеріалах третейської справи №410/14 міститься лист від 11 липня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_6 повідомлялося Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» про наявність заборгованості за кредитним договором, та роз'яснювалось право кредитної спілки у разі невиконання зобов'язань за договором звернутись до Постійно діючого третейського суду при ВГО «Право та обов'язок».

Також, в матеріалах третейської справи №410/14 міститься рекомендоване повідомлення, яке свідчить, що ОСОБА_6 отримав відповідний лист 24 липня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви, суд першої інстанції з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спір між сторонами про стягнення заборгованості за кредитним договором міг бути переданий на розгляд третейського суду, склад якого для розгляду справи було визначено у відповідності до Регламенту суду. При цьому, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що Постійно діючий третейський суд при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» дійшов вірного висновку щодо можливості розгляду спору у третейському суді.

Проте, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

Одним зі способів захисту прав суб'єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів, що передбачено ст. 17 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (ч. 1 ст. 6 цього Закону доповнено п. 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. ЦейЗакон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі 6-187цс15 від 18 листопада 2015 року та у справі № 6-1716цс15 від 11 листопада 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У даній справі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» про стягнення заборгованості за кредитним договором, про скасування якого звернувся із заявою ОСОБА_6, ухвалено 30 жовтня 2014 року, тобто після внесення зазначених змін до Закону України «Про третейські суди».

Відмовляючи у задоволенні вимог заяви ОСОБА_6, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахували, що спірне рішення третейського суду ухвалено після внесення змін до Закону України «Про третейські суди», ОСОБА_6 є споживачем послуг банку, а спір виник щодо стягнення з нього заборгованості за кредитом, у зв'язку з чим не визначились чи міг третейський суд розглядати справу про стягнення спірної кредитної заборгованості з урахуванням чинних на момент такого розгляду положень п. 14 ч. 1 ст. 6 указаного Закону

За таких обставин, ухвала Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик