Провадження № 2/127/893/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2016 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

Головуючого - судді Волошина С.В.,

при секретарі Тонкопій Ю.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 юстиції України, якого уповноважено представляти інтереси посадових осіб ОСОБА_3 юстиції України ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Першої вінницької державної нотаріальної контори та Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції про звільнення нерухомого майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 06.11.2015 року звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Першої вінницької державної нотаріальної контори та ОСОБА_3 юстиції України про звільнення нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1, з під арешту, мотивуючи позов тим, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів 27.07.1995 року позивач є співвласником квартири АДРЕСА_2. Іншим співвласником вказаної квартири являлась його мати ОСОБА_6, яка 01.09.2013 року померла. Після смерті матері позивач розпочав процедуру прийняття спадщини, у тому числі ? частини квартири. У Реєстраційній службі ВМУЮ Вінницької області позивач отримав витяг № 41921481 від 07.08.2015 року, з якого видно, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 19.07.2007 року № 5332831 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2. Вказаний запис внесено Першою вінницькою державною нотаріальною конторою. Згідно вказаного запису арешт на квартиру накладено на підставі повідомлення ДВС Ленінського району м. Вінниці № В-8-Л від 11.10.1999 року. Під вказаним номером та датою в архіві Першої вінницької державної нотаріальної контори наявний лист запит державного виконавця відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Вінниці ОСОБА_7 з проханням повідомити чи є зареєстровані договори на імя, в тому числі і позивача по справі. У вказаному листі запиті також наведено, що якщо така інформація відповідно є, то не проводити ніяких операцій до окремого розпорядження. На вказаному листі вчинено запис заборону накладено 25.10.1999 року № реєстру 10 449. Станом на 14.09.2015 року на примусовому виконанні у Ленінському відділі ДВС ВМУЮ відсутні відкриті виконавчі провадження, де б стороною (боржником чи стягувачем) перебував ОСОБА_5, що підтверджується перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, книг обліку виконавчих проваджень, та книг реєстрації вхідної кореспонденції. Позивач в 1999 році засуджувався Замостянським районним судом м. Вінниці до покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією всього особистого належного йому майна (вирок від 15.07.1999 року). Однак вирок в частині додаткового покарання не був виконаний. Станом на час подання позову позивач вказує на те, що згідно ч. 2 ст. 80 КК України закінчився строк давності виконання обвинувального вироку. Позивач також вказує на те, що оскільки його було засуджено до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин, строк давності виконання обвинувального вироку в частині конфіскації майна закінчився 23.07.2004 року, тобто через 5 років з дня набрання сили обвинувальним вироком суду. Запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна від 19.07.2007 року № 5332831 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2, здійснена поза межами таких строків.

Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду позивача з наведеним позовом до відповідачів.

В судовому засідання 14.12.2015 року за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 судом, ухвалою суду замінено первісного відповідача ОСОБА_3 юстиції України на Реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції. (а.с. 34).

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позов підтримав, просив його задоволити з тих же підстав, що наведено у позовній заяві.

Представник відповідача Першої вінницької державної нотаріальної контори ОСОБА_2 позов визнала, вказала що дійсно станом на час розгляду справи відсутні підстави для подальшого існування заборони, що накладена на спірну квартиру.

Представник відповідача ОСОБА_4, який представляє інтереси ОСОБА_3 юстиції України, в структурі якого діяла Реєстраційна служба ВМУЮ Вінницької області не заперечував проти задоволення позову, разом з тим повідомив, що з приводу вирішення позовних вимог покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності та взаємозвязку вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Як встановлено судом, згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.07.1995 року ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 являлись співвласниками квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, загальна площа квартири 63,0 кв. м. (а.с. 10).

Як вбачається з довідки ЖЕО № 3507 від 23.10.2015 року ОСОБА_5, був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1988 року (а.с. 15), повторно зареєстрований за вказаною адресою з 11.04.2003 року по даний час, що вбачається з довідки адресно довідкового підрозділу ГУДМС, УДМВС України (а.с. 22).

Згідно вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 15.07.1999 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81 КК України (в редакції кодексу 1960 року), з застосуванням ст.ст. 42, 43 КК України до чотирьох років і трьох місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого належного йому майна (а.с.14).

На підставі листа державного виконавця ВДВС Ленінського РУЮ ОСОБА_7 від 11.10.1999 року № В 8 Л Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 25.10.1999 року накладено заборону на квартиру за адресою АДРЕСА_3, за № 10 449 (а.с. 9, 12).

01.09.2013 року ОСОБА_6 померла, що вбачається з копії витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 35679918 від 08.11.2013 року (а.с. 11).

Згідно відповіді на запит Ленінського ВДВС ВМУЮ від 14.09.2015 року № 21138/07 35/11 станом на 14.09.2015 року на примусовому виконанні у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження де б стороною виконавчого провадження (боржником або стягувачем) перебував ОСОБА_5 (а.с. 13).

Згідно ст. 49 КК України (в редакції 1960 року), яка була чинною станом на час засудження ОСОБА_5, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано з дня набрання вироком законної сили, зокрема, на протязі п'яти років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п'яти років.

Згідно ст. 80 нині діючого КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано на протязі пяти років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п'яти років за тяжкий злочин.

За ч. 2 ст. 80 КК України строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

Згідно ч. 2 ст. 52 КК України додатковим покаранням з поміж інших є також конфіскація майна.

Згідно п. 8 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Кримінального кодексу України 2001 року законодавець вирішив: «Не приводити у виконання вироки судів в частині конфіскації майна і стягнення штрафу, якщо до набрання чинності цим Кодексом конфісковане майно не було вилучене і реалізоване, а штраф не був стягнутий у разі, якщо за даний злочин цим Кодексом конфіскація майна і накладення штрафу не передбачені».

Як вбачається з вироку суду від 15.07.1999 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 140, та ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 81 КК України, тобто за крадіжку (ст. 140 КК України 1960 року, кваліфікуючі ознаки: завдання значної шкоди потерпілому, вчинена за попереднім зговором групою осіб або повторно) та за замах на розкрадання державного або колективного майна шляхом крадіжки (ст. 81 КК України 1960 року, кваліфікуючі ознаки з проникненням у приміщення чи інше сховище).

З набуттям чинності новим Кримінальним кодексом України 2001 року, відповідальність за вчинення аналогічних злочинів, закріплено в ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України.

Разом з тим, з санкцій ч.ч. 2 та 3 ст. 185 КК України вбачається, що за вчинення вказаних злочинів, відповідальність у виді покарання конфіскація майна не передбачено.

З аналізу наведеного слідує, що в даному випадку підлягає до застосування п. 8 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Кримінального кодексу України 2001 року, згідно якого не підлягають до виконання вироки судів зокрема в частині конфіскації майна, оскільки до набрання чинності цим Кодексом конфісковане спірне майно не було вилучене і реалізоване, враховуючи те, що за вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України конфіскація майна не передбачена.

Вибір способу захисту цивільного права відноситься до виключної прерогативи позивача у справі.

Враховуючи викладені обставини, суд не вирішуючи питання звільнення ОСОБА_5 від покарання (оскільки такі питання вирішуються виключно в порядку, визначеному КПК України), констатує факт того, що наявне обтяження порушує його цивільне право на володіння, користування та розпорядження власністю.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

З аналізу викладених норм закону суд приходить до висновку, що цивільне право ОСОБА_5 на володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_3 підлягає захисту, шляхом звільнення цього майна з під арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 319, 321, 328, 391 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 59, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Звільнити з-під арешту квартиру, що знаходиться за адресою м. Вінниця, вул. Свердлова (нова назва вулиці князів Коріатовичів)АДРЕСА_4, що накладено 19.07.2007 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою за № 5332831, відповідно повідомлення Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Вінниці № В-8-Л від 11 жовтня 1999 року.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: