ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики про зміну формулювання причин звільнення та запису в трудовій книжці, стягнення заробітної плати, інших виплат та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 01 липня 2006 року вона працювала у відповідача на посаді завідувача науково-дослідного відділу № 2. 30 грудня 2014 року виконувач обов'язків директора Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики Бугаєнко Н.М. попередила її про скорочення посади на підставі наказів від 26 грудня 2014 року № 147-К та від 26 грудня 2014 року № 148-К. Оскільки на запропонованій іншій посаді її заробітну плату зменшили майже у двічі, вона змушена була погодитися на звільнення за скороченням штату працівників. Останній її робочий день був 27 лютого 2015 року. 08 червня 2015 року поштовим відділенням їй було вручено рекомендований лист відповідача, в якому містилася копія наказу від 27 березня 2015 року № 36-К про її звільнення з 27 лютого 2015 року за прогули, а саме: відсутність на роботі з 02 березня 2015 року по 27 березня 2015 року). Посилаючись на те, що її звільнення проведено з порушенням норм трудового законодавства, крім того, роботодавець не розрахувався з нею в останній робочий день та не видав трудової книжки, позивач просила зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення та запису у її трудовій книжці, вказавши «Звільнена з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП за скороченням штату працівників», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 839 грн 29 коп., вихідну допомогу - 3 096 грн 08 коп. та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до наказу Центру комплексних досліджень з питань антимонопольної політики (далі - Центр) від 23 квітня 2004 року № 21-04/К ОСОБА_3 прийнята на роботу у Центрі на посаду провідного економіста з 23 квітня 2004 року.

Відповідно до наказу Центру від 01 липня 2006 року № 39-06/К ОСОБА_3 з 01 липня 2006 року була переведена на посаду завідувача науково-дослідного відділу № 2.

Відповідно до п. 4.3 положення про Центр від 26 грудня 2014 року № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01 березня 2015 року» з 01 березня 2015 року введено в дію структуру Центру та штатний розпис Центру, які затверджені виконувачем обов'язків голови Антимонопольного комітету України 26 грудня 2014 року.

Наказом Центру від 26 грудня 2014 року № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» у зв'язку з реорганізацією структури Центру та згідно з новим штатним розписом ОСОБА_3 попереджено про звільнення з 02 березня 2015 року з посади завідувача науково-дослідного відділу № 2 та запропоновано їй посаду завідувача науково-дослідного відділу.

ОСОБА_3 від підпису про ознайомлення з наказами від 26 грудня 2014 року № 147-К та від 26 грудня 2014 року № 148-К відмовилася, про що складено акт від 05 січня 2015 року № 1.

У зв'язку зі зменшенням обсягу бюджетних призначень за кодом програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 6011020 «Прикладні розробки у сфері конкурентної політики та права» відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та доведеної Міністерством фінансів України лімітної довідки про бюджетні асигнування та кредитування на 2015 рік, Центром було видано наказ від 27 січня 2015 року № 15-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису на 2015 рік».

Відповідно до цього наказу з 27 січня 2015 року введено в дію структуру і штатний розпис Центру на 2015 рік, які затверджені виконуючим обов'язки голови Антимонопольного комітету України від 27 січня 2015 року. Також визнано таким, що втратив чинність з 27 січня 2015 року, наказ виконувача обов'язків директора Центру від 26 грудня 2014 року № 146-К.

Наказом Центру від 27 січня 2015 року № 16-К «По особовому складу» завідувача науково-дослідного відділу № 2 ОСОБА_3 переміщено з 27 січня 2015 року на посаду завідувача науково-дослідного відділу в межах спеціальності та кваліфікації з попереднім графіком роботи та без змін умов оплати праці.

Зазначені накази були доведені до відома працівників на загальних зборах, але ОСОБА_3 від підпису про ознайомлення з наказами від 27 січня 2015 року № 15-К та від 27 січня 2015 року № 16-К відмовилася, про що складено акт від 03 лютого 2015 року № 1.

Також встановлено, що починаючи з 02 березня 2015 року ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці. Для з'ясування причин її відсутності було створено спеціальну комісію, про що видано наказ від 02 березня 2015 року № 29-К.

У зв'язку із відсутністю ОСОБА_3 на робочому місці Центр також звернувся з листом від 10 березня 2015 року № 50-28/15 до лікарні для вчених Національної академії наук України (поліклініки № 2), у якому просив повідомити, чи не проходила ОСОБА_3 медичне обстеження або чи не перебувала на лікарняному починаючи з 02 березня 2015 року.

Листом від 16 березня 2015 року № 98 лікарня для вчених Національної академії наук України повідомила, що лікарська таємниця може бути розкрита лише на підставі згоди самого пацієнта (а. с. 81).

Згідно з актами від 02 березня 2015 року № 1, від 03 березня 2015 року № 2, від 04 березня 2015 року № 3, від 05 березня 2015 року № 4, від 06 березня 2015 року № 5, від 10 березня 2015 року № 6, від 11 березня 2015 року № 7, від 12 березня 2015 року № 8, від 13 березня 2015 року № 9, від 16 березня 2015 року № 10, від 17 березня 2015 року № 11, від 18 березня 2015 року № 12, від 19 березня 2015 року № 13, від 20 березня 2015 року № 14, від 23 березня 2015 року № 15, від 24 березня 2015 року № 16, від 25 березня 2015 року № 17, від 26 березня 2015 року № 18, від 27 березня 2015 року № 19 та від 27 березня 2015 року № 20 починаючи з 02 березня 2015 року ОСОБА_3 жодного дня на роботу не вийшла (а. с. 60-79)

Відповідно до наказу Центру від 27 березня 2015 року № 36-К ОСОБА_3 звільнено з 27 лютого 2015 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП (у зв'язку з відсутністю без поважних причин на робочому місці з 02 березня 2015 року по 27 березня 2015 року) (а. с. 86).

Згідно з відомістю про виплату заробітної плати за березень 2015 року № 3 з ОСОБА_3 було проведено відповідний розрахунок (а. с. 87).

У день звільнення ОСОБА_3 була відсутня на робочому місці.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що наказ про її наступне звільнення з посади завідувача науково-дослідного відділу № 2 у зв'язку зі скороченням штату працівників був чинний, відповідач незаконно перевів її на інше місце роботи на посаду завідувача науково-дослідного відділу, на що вона своєї згоди не давала, а тому просила змінити формулювання причин її звільнення з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що звільнення позивача із займаної посади було проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП Українизвільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

За змістом ст. 49-2 КЗпП Українипро наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1, 2-5, 7 ст. 40 і п. п. 2, 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відмовляючи в позові, суди попередніх інстанцій на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не з'ясували фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не звернули уваги на те, що позивач відмовилася від запропонованої їй посади, про що свідчать акти Центру від 05 січня 2015 року № 1 та від 03 лютого 2015 року № 1, фактично погодившись на звільнення за скороченням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці відповідача.

При цьому поза увагою суду залишилася та обставина, що накази Центру від 26 грудня 2014 року № 147-К «Про затвердження змін до структури та введення в дію штатного розпису з 01 березня 2015 року» та від 26 грудня 2014 року № 148-К «Про попередження та переміщення працівників» не скасовані та є чинними.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не врахували, що позивача було попереджено про звільнення за скороченням штату та при наявності установлених п. 1 ст. 40 КЗпП України процедур між сторонами виникають саме ці правовідносини.

Крім того, ч. 1 ст. 32 КЗпП Українипередбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві допускається тільки за згодою працівника. При цьому ч. 2 цієї статті визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Заборона на переміщення застосовується лише в разі, якщо робота, на яку переміщується працівник, йому протипоказана за станом здоров'я.

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (ч. 3 ст. 32 КЗпП України). Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП України).

Дійшовши висновку про те, що 27 січня 2015 року ОСОБА_3 було переміщено на посаду завідувача науково-дослідного відділу без зміни істотних умов праці, суд належним чином не перевірив, чи було повідомлено позивача про таке переміщення та чи не змінилися істотні умови її праці, оскільки остання проти цього заперечувала.

Як вбачається з матеріалів справи, судами взагалі не досліджувався наказ Центру від 27 січня 2015 року № 16-К «По особовому складу» з метою з'ясування вказаних обставин переміщення позивача. У матеріалах справи зазначений наказ взагалі відсутній.

Оскільки фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М.Коротун

І.К.Парінова

О.В.Ступак