Провадження № 22-ц/780/225/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 4 23.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Дмитрієвої Л.Д., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Садова Анна Георгіївна про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою ,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що між нею та відповідачем склалися стійки стосунки, властиві подружжю, велося сумісне господарство, була взаємна допомога у вирішенні питання виховання дітей та інших побутових питань.

Вважає, що за період сумісного проживання було побудовано домоволодіння в селі Лісники Києво-Святошинського району, яке в лютому 2015 року відповідач ОСОБА_3 неправомірно подарував ОСОБА_6

Також вважає, що ТОВ «СОВІК» та ТОВ «СОЛІДАРНІСТЬ-ПЛЮС» було організовано у період проживання однією сім'єю.

Просила - встановити факт проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з грудня 1998 року по 01 вересня 2005 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час проживання сторін однією сім'єю, житловий будинок АДРЕСА_1; визнати договір дарування від 20.09.2014 року вказаного житлового будинку укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, недійсним; виділити на праві власності позивачці 1/2 вказаного житлового будинку; виділити на праві власності ОСОБА_3 1/2 вказаного житлового будинку; стягнути з Відповідача на користь ОСОБА_2 1/2 частки ОСОБА_3 у ТОВ «СОВІК» у розмірі 83 500,00 грн. та вартість 1/2 частки у ТОВ «Солідарність-Плюс» у розмірі 1 850 000,00 грн., а всього 1 933 500,00 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише з формальних міркувань.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР) та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно зі статтею 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України "Про власність") тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 01 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Саме до цього по суті зводяться правові висновки, що викладені в судових рішеннях від 24 липня 2013 року у справі № 6-19562св13, від 18 березня 2013 року у справі № 6-44349св12, від 29 лютого 2012 року у справі № 6-250св12.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог.

З такими висновками погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено такі обставини

- відносно спірних правовідносин в частині позову щодо побудованого домоволодіння в селі Лісники Києво-Святошинського району, яке в лютому 2015 року відповідач ОСОБА_3 неправомірно подарував ОСОБА_6 судом першої інстанції встановлено, що у 2001 році відповідач ОСОБА_3 набув у власність земельні ділянки по АДРЕСА_1 під будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських будівель (том I, а.с.132 -138, 194, .200). Відповідач виступив замовником, акцептував, сплачував роботи та послуги з будівництва домоволодіння у селі Лісники, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи (том I, а.с.141-193). Право власності на спірний житловий будинок відповідач ОСОБА_3 набув 27.07.2005 року (том I, а.с.195-196).

20.09.2014 року на підставі договору дарування житлового будинку відповідач ОСОБА_3 подарував третій особі ОСОБА_6 домоволодіння (жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (том II, а.с.39).

- відносно спірних правовідносин в частині позову щодо того, що ТОВ «СОВІК» та ТОВ «СОЛІДАРНІСТЬ-ПЛЮС» було організовано у період проживання однією сім'єю, судом першої інстанції встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № НОМЕР_1 від 28.11.2014 р. державна реєстрація ТОВ «Совік» здійснена 12.09.1996 року, розмір внеску відповідача ОСОБА_3 до статутного фонду ТОВ «Совік» становить 167 000,00 грн. (том I, а.с.11-13).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № 19682642 від 28.11.2014 р. державна реєстрація ТОВ «Солідарність-Плюс» здійснена 25.09.1997 року, розмір внеску відповідача ОСОБА_3 до статутного фонду ТОВ «Солідарність-Плюс» становить 3 700 000,00 грн. Формування статутного фонду товариства завершено 15.08.2008 року (том I, а.с.14-17).

Згідно копій квитанції про сплату внесків до статутного фонду ТОВ «Солідарність-Плюс» відповідачем ОСОБА_3 за період з 22.09.1997 року по 28.11.2007 року сплачено 3 119 059,99 грн., в тому числі за спірний період з грудня 1998 р. по 1 вересня 2005 р. сплачено 950 480,34 грн. (том I, а.с.221-250; том II, а.с.1-12).

Місцевий суд в цій частині правильно вважав, що позивач не надала належних доказів розміру фактичного внеску позивача у вказаному майні.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем суду не було надано належних та допустимих доказів, які б достатньо та переконливо доводили той факт, що відносинам між сторонами у спірний період (з грудня 1998 року по 01 вересня 2005 року) дійсно були притаманні ознаки подружніх стосунків.

З такими висновками погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Положеннями КпШС Української РСР, що діяв до 01 січня 2004 року, тобто до набуття чинності Сімейним кодексом України, не передбачено інституту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, тому встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу можливо лише щодо правовідносин, які виникли з 01 січня 2004 року, тобто з моменту набуття чинності Сімейним кодексом України. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми Сімейного кодексу застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли або існували після набрання ним чинності.

Відповідають вимогам закону і висновки суду щодо недоведеності вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року (набуття чинності Сімейним кодексом України) по 01 вересня 2005 року(дата вказана позивачем).

Згідно п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу;

За приписами ч. 2 і ч.4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони були знайомі, зустрічались і спілкувались між собою. Проте доказів того, що в період з 01 січня 2004 року по 01 вересня 2005 року вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, в тому числі спільний бюджет, позивачем не надано.

Крім того, місцевим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 з 17 червня 1999 року по 30 серпня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується Свідоцтвом про одруження, виданого Міською районною адміністрацією Праги-3, Чеська Республіка, з приміткою про розірвання шлюбу згідно з Рішенням Міського районного суду Праги-5 від 26.07.2005 р. вх. номер НОМЕР_2, що набрало чинності 30.08.2005 р., Апостиль НОМЕР_3 від 23.03.2015 р. МЗС Чеської Республіки (том I, а.с.206-208; том II, а.с.97-106).

Відповідно до вимог п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, місцевий суд правильно вважав, що факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання спірного майна спільною сумісною власністю сторін не може бути встановлений судом також з підстави перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 з 17.06.1999 р. по 30.08.2005 р., отже відсутні правові підстави для задоволення вищевказаних позовних вимог.

Проаналізувавши вищенаведені обставини суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що належних і допустимих доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї позивачем не надано. Обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, належними і допустимими доказами не доведені.

Періодичне проживання сторін під одним дахом, їх спільний відпочинок на курортах, сумісне дозвілля, спільні святкування, наявність між ними романтичних та дружніх стосунків не дає підстав вважати їх сім'єю, оскільки не було доведено того, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, побут, взаємні права та обов'язки, мали спільні витрати, придбавали майно в інтересах сім'ї.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Доводів, які спростовували б законність і обґрунтованість постановленого судом рішення апеляційні скарги в собі не містить. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана відповідна оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

При таких обставинах судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: