У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними розписки та договору позики,

в с т а н о в и в:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсними розписки та договору позики. Свої вимоги мотивувала, тим, що розписку на суму 259 000 грн вона написала під тиском відповідача та її чоловіка. В зв'язку з чим звернулась до суду із даним позовом оскільки, фактично не отримувала за розпискою грошові кошти. Договір позики було укладено проти її волі.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами (судом) норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити рішення про задоволення її позову.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що 22 жовтня 2014 року позивачем ОСОБА_2 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було власноручно складена розписка про отримання у борг 259 000 гривень і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зворотного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином суди обґрунтовано дійшли висновку про відмову у задоволені позову.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання недійсними розписки та договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 27 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 10 грудня 2015 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк