№ 556/1450/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2016 дата розгляду справи

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі

головуючої судді Іванків О.В.,

при секретарі Кньовець Н.П.,,

з участю позивача ОСОБА_1,

представників позивачів ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представників відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Володимирець цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_8 звернулись до суду із позовом про виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 із житлового будинку №18 по вул..Вишневій в с.Городець Володимирецького району без надання іншого житла. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після придбання житлового будинку позивачами, відповідачі чинять перешкоди у користуванні житлом, псують, викрадають та нищать майно позивачів, постійно влаштовують скандали та сварки, безпідставно звертаються до правоохоронних органів з надуманими заявами, не приймають будь-якої участі в утриманні житлового будинку, його ремонті, унеможливлюють спільне проживання у будинку, в т.ч. з малолітньою дитиною. Оскільки відповідачі в даний час не є членами сімї позивачів, і у добровільному порядку виселятись не бажають, просили виселити відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з вказаного житлового будинку без надання іншого житла.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів підтримали позовні вимоги, надали пояснення в межах позову.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 заперечили проти позову, пояснили, що саме позивачі порушують правила співжиття, провокують сварки та скандали, виганяють відповідачів з житлового будинку у підсобні приміщення, перешкоджають у доступі до особистих речей, наносять побої. Просили відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачів ОСОБА_7, заперечуючи проти позову, вказував у своїх поясненнях, що даний позов не тільки є недоведеним, але й суперечить моральним засадам суспільства, оскільки будь-яких доказів порушення правил співжиття відповідачами позивачі не надали, в той же час ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є дідом та бабою ОСОБА_1, є членами сімї позивачів та проживають разом з ними, що підтверджується письмовими доказами, надають онукам фінансову допомогу, позитивно характеризуються за місцем проживання, є особами похилого віку. Житловий будинок з якого позивачі просять виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4, був збудований відповідачами у 1964 році, і на протязі тривалого часу є їх єдиним місцем проживання. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є співвласниками житлового будинку №18 по вул.Вишневій в с.Городець Володимирецького району. Зокрема, вказаний житловий будинок було придбано ОСОБА_8 у ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 15.12.2011 року.

Посилання відповідачів на удаваний характер цього договору, а також інші порушення, допущені при його укладенні та посвідченні, не приймаються судом до уваги, оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з цього приводу відхилені рішенням Володимирецького районного суду від 24.12.2013 року та рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.04.2015 року, які набрали законної сили. З урахуванням положень ст.61 ч.3 ЦПК України щодо преюдиційності судових рішень, приймаючи до уваги, що вказані вище судові рішення постановлені у цивільних справах, в яких приймали участь ті ж особи, суд вважає доведеною ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 15.12.2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, з відома та згоди ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є дійсним правочином, на підставі якого у сторін виникли взаємні права та обовязки, в т.ч. ОСОБА_8 та ОСОБА_1 набули права власності на вказаний будинок.

В той же час, будь-яких зобовязань щодо виселення колишніх власників житла, звільнення ними будинку або подальшого порядку користування ним, вказаний договір не містить.

Судом також встановлено, що сторони по справі є членами однієї сімї, проживають спільно у житловому будинку №18 по вул.Вишневій в с.Городець Володимирецького району, крім того, на протязі тривалого часу вели спільне господарство.

Дану обставину визнала в своїх поясненнях позивач ОСОБА_1, яка пояснила, що як до придбання будинку, так і після укладення договору в грудні 2011 року вона та її чоловік ОСОБА_8 проживали разом з дідом та бабою, вели спільне господарство. Однак, приблизно наприкінці 2013 року відносини між ними погіршились, вони почали сваритись, дід ОСОБА_3 за підмовою інших своїх дітей почав оспорювати у суді договір купівлі-продажу, і з того часу відносини між ними є неприязними.

Аналогічні пояснення надали суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які пояснили, що онука з чоловіком приїхали жити до них у будинок, проти чого вони не заперечували. Всі вони проживали разом, вели спільне господарство, при цьому відповідачі надавали онуці значну фінансову допомогу, погасили борги родини, надавали кошти на лікування ОСОБА_8, на придбання дров, на ремонт будинку і т.ін. Однак в 2013 році відносини між ними погіршились, онука з чоловіком почали виганяти їх з будинку, бити, сваритись. В даний час відносини між сторонами неприязні, ворожі.

З довідки №2503 від 04.09.2015 року, виданої виконавчим комітетом Городецької сільської ради, вбачається, що до складу сімї позивача ОСОБА_1 входять її чоловік ОСОБА_8, малолітній син ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, дід ОСОБА_3 та баба ОСОБА_4

З довідки №2531 від 09.09.2015 року, виданої цим же виконкомом, вбачається, що ОСОБА_3 проживає у житловому будинку №18 по вул..Вишневій в с.Городець з 1964 року і по даний час.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є відповідно дідом та бабою ОСОБА_1, тривалий час були членами сімї власників житлового будинку №18 по вул.Вишневій в с.Городець ОСОБА_1 та ОСОБА_8, у розумінні ст.ст.64, 156 Житлового Кодексу України, оскільки як до укладення договору купівлі-продажу будинку, так і після цього проживали разом, вели спільне господарство.

З урахуванням викладеного, коло житлових прав та обовязків відповідачів визначаються положеннями ст.156 Житлового Кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного Кодексу України.

Так, члени сімї власника житла мають рівні з ним права щодо користування житловим приміщенням за його цільовим призначенням. При цьому, у разі припинення сімейних відносин з власником, колишні члени його сім'ї не позбавляються права користування житловим приміщенням, однак у певних, визначених законом випадках, можуть набувати обовязок вносити плату за користування житловим приміщенням.

Проаналізувавши у сукупності ст.ст.156 та 162 Житлового Кодексу України та ст.ст.402 та 405 ЦК України, суд приходить до висновку, що вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює цю особу на наймача житла, оскільки відносини найму ґрунтуються на договорі, а права членів сім'ї власника житла, в т.ч. і колишнього на законі, і в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як члени сімї власників житла, мають рівне з ними право на користування житловими приміщеннями, і в разі вибуття з числа членів сімї, зберігають за собою це право.

З урахуванням викладеного, посилання позивачів на необхідність виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у звязку із втратою сімейних відносин з ОСОБА_1, не ґрунтуються на законі, і не можуть бути прийняті судом до уваги в обґрунтування позовних вимог.

Що стосується підстав виселення членів сімї власника житла, то такі підстави передбачені ст..ст.157 та 116 Житлового Кодексу України.

Так, за змістом ст. 157 ЖК України, виселення членів сім'ї власника житла здійснюється за рішенням суду на підставах, визначених ч. 1 ст. 116 ЖК України. До таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання та громадського впливу виявились безрезультатними. До таких заходів відносять, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення), як це вказано у п.17 постанови Пленуму ВСУ "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2, з наступними змінами та доповненнями.

Кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, як це передбачено ст.60 ЦПК України. Разом з тим, позивачами не доведено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 систематично руйнують або псують житлове приміщення, або систематично порушують правила співжиття, що унеможливлює спільне з ними проживання в одному будинку, а заходи впливу на них виявились безрезультатними.

Зокрема, як вбачається з інформації, наданої суду Кузнецовським ВП ГУНП у Рівненській області (лист № 54/410 від 30.11.2015 року) та Сарненською місцевою прокуратурою (лист №53-126-вих-15 від 31.12.2015 року), на протязі 2013-2015 рр. позивачі сім разів звертались до органів внутрішніх справ із заявами на дії ОСОБА_3, ОСОБА_4 Частина вказаних заяв розглянута згідно з вимогами законодавства про звернення громадян, а дві заяви внесені до ЄРДР під №№ 0000447 та 0000974.

Разом з тим, вказані провадження закриті на підставі ст.284 ч.1 п.2 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення, і про підозру у цих провадженнях нікому не оголошувалось.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також не притягувались до адміністративної відповідальності за будь-які протиправні дії відносно позивачів, що підтверджується також довідкою Володимирецького районного суду від 24.12.2015 року.

Позивачі не надали суду доказів того, що до відповідачів взагалі вживались будь-які заходи державного чи громадського впливу у звязку з їх протиправною поведінкою, повязаною із спільним проживанням з ОСОБА_8, ОСОБА_1

В той же час, з характеристик, наданих суду відповідачами, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позитивно характеризуються за місцем проживання, виховали семеро дітей, не зловживають спиртними напоями. ОСОБА_4 присвоєно почесне звання «мати-героїня».

З урахуванням сукупності встановлених обставин, суд приходить до висновку, що підстави для виселення відповідачів, передбачені ст..ст.116, 157 ЖК України в ході судового розгляду не доведені, у звязку з чим позов не підлягає задоволенню.

Посилання позивачів на ту обставину, що відповідачі своїми діями перешкоджають реалізації їх прав власників житла, не спростовують висновків суду з огляду на таке.

Предметом даного спору є житлові права сторін, оскільки будинок є житлом, а позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Так, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Крім того, у відповідності до ст.13 ЦК України, при здійсненні цивільних прав особа зобовязана утримуватись від дій, які б могли порушити прав інших осіб, додержуватись моральних засад суспільства.

Таким чином, реалізація позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_8 свого права власності не може порушувати житлових прав інших осіб, в т.ч. і відповідачів, які є особами похилого віку, та суперечити вимогам чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст.9, 116, 156, 157, 162 Житлового Кодексу України, ст..ст.13, 402, 405 ЦК України, ст.ст.209-212 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житла відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Володимирецький районний суд. Апеляцію може бути подано сторонами протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, що приймали участь у розгляді справи але не були присутніми під час проголошення рішення, мають право подати апеляцію протягом десяти днів з часу отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляцію не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після оголошення ухвали апеляційного суду.

Головуюча: