Головуючий в 1 інстанції Іванченко А.М.
Категорія 55 Доповідач Супрун М.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Супрун М.Ю

суддів Лісового О.О., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі Собецькій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року

в с т а н о в и в :

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року вищезазначений позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» (далі: ПАТ "ММК ім. Ілліча") на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2500,00 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, 150,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу в розмірі 250,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ "ММК ім. Ілліча" на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду змінити та стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги, послалась на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що між сторонами існував спір щодо суми, яка підлягала виплаті їй при звільненні, в результаті чого безпідставно була зменшена сума середнього заробітку.

Позивач та представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. В апеляційній скарзі, позивач просила справу розглянути за її відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 16 листопада 1981 року по 29 грудня 2010 року перебувала у трудових відносинах з ПАТ "ММК ім. Ілліча" (а.с.7-8).

16 січня 2014 року позивач звернулася до ПАТ «ММК ім. Ілліча» з заявою виплату їй недоотриманої індексації заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по 29 грудня 2010 року (а.с.21).

В результаті розгляду цієї заяви відповідачем 24 лютого 2014 року на користь позивача було сплачено заборгованість з індексації з компенсацією, яка утворилась за період з березня 2003 року по липень 2006 року та складала 1070 гр. 60 коп., а з відрахуванням податків та обов'язкових платежів ОСОБА_1 фактично отримала суму у розмірі 893,89 грн., що підтверджується відповідною випискою банку (а.с.32).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не виплатив належні позивачу при звільненні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підстави для стягнення на користь ОСОБА_1. середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому розмір зазначеного середнього заробітку суд визначив з урахуванням спірної суми, на яку позивач мала право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, а також керуючись принципами справедливості та співмірності.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають обставинам справи.

В решті рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому, в порядку ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційним судом не перевірялось.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України ).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837 цс15.

Отже, встановивши, що позивачу не були виплачені усі належні їй при звільненні суми, а саме суми індексації та компенсації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Врахувавши викладене, суд першої інстанції правильно обчисливши розмір середнього заробітку позивача у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 та дійшовши обґрунтованого висновку про наявність спору між сторонами про розмір сум, належних до виплати при звільненні, стягнув на користь позивача середній заробіток з урахуванням спірної суми, на яку ОСОБА_1 мала право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що між сторонами існував спір щодо сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з того, що звертаючись до відповідача із заявою про виплату індексації та компенсації, позивач посилалась на період заборгованості з 01 березня 2003 року по 29 грудня 2010 року. Підприємство, фактично визнаючи частково наявність заборгованості, виплатило ОСОБА_1 індексацію та компенсацію за період з березня 2003 року по липень 2006 року. Отже між сторонами мале місце сперечання стосовно періоду, за який утворився борг підприємства перед позивачем і, таким чином, посилання останньої на відсутність між сторонами спору щодо заборгованих підприємством відповідача сум індексації та компенсації по заробітній платі є необґрунтованими.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 307,308,313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: