АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/836/16 Справа № 203/4918/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Калиновського А.Б., Свистунової О.В.

за участі секретаря - Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання дій протиправними, визнання дати поновлення на роботі та допущення до виконання посадових обов'язків, визнання періоду часом вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до МКП «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання дій протиправними, визнання дати поновлення на роботі та допущення до виконання посадових обов'язків, визнання періоду часом вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнювалися, позивач посилався на те, що заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, його було поновлено на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», в цій же частині заочне рішення суду допущено до негайного виконання. 15 вересня 2014 року він отримав від відповідача лист із пропозицією прибути до роботи з питання поновлення на посаді та допущення до роботи. 17 вересня 2014 року він прибув на роботу, однак, йому в усній формі начальником відділу управління персоналом було повідомлено, що поновлення на посаді не буде, а 18 вересня 2014 року, коли він знову прибув на роботу, йому посадовими особами (начальником відділу управління персоналом, начальником юридичного відділу, завідувачем поліклінікою підприємства) було запропоновано пройти медичну комісію на предмет придатності до роботи на посаді, а також зазначено в усній формі про неможливість допуску до роботи без висновку такої медичної комісії. Із такою вимогою позивач не погодився, пославшись на проходження ним 16 вересня 2014 року повторного огляду медико-соціальною експертною комісією Кіровської міжрайонної МСЕК, на підтвердження чого надав відповідачу відповідні документи (довідку, індивідуальну програму реабілітації інваліда). На прохання позивача ознайомити його під розпис із наказом про поновлення на роботі йому було відмовлено. Листами від 22 вересня 2014 року та від 03 жовтня 2014 року відповідачем знову пропонувалося позивачу пройти медичну комісію для можливості допуску до роботи. 03 листопада 2014 року у зв'язку із тим, що позивачу стало відомо про існування наказу від 09 вересня 2014 року про його поновлення на роботі, він звернувся до відповідача із заявою про ознайомлення його під підпис із вищевказаним наказом про поновлення на роботі, ознайомлення із посадовими обов'язками та про допуск до роботи, у відповідь на що йому 17 листопада 2014 року надіслано копію вищевказаного наказу, а також лист із пропозицією з'явитись на робоче місце для виконання посадових обов'язків. 18 листопада 2014 року він прибув до відповідача, подавши заяву про ознайомлення і надання під підпис копій наказу про поновлення на роботі, посадової інструкції ревізора, надання графіку обліку робочого часу, а також про допущення до виконання посадових обов'язків. Відповідь на дану заяву позивач отримав 27 листопада 2014 року. 11 лютого 2015 року позивач, коли вже будучи поновленим на роботі, у відповідь на своє звернення від 30 січня 2015 року дізнався, що за весь цей період часу заробітна плата йому не нараховувалася через невиконання ним трудових обов'язків. Зазначив, що йому було завдано відповідачем моральної шкоди, яка полягала у спричиненні йому тяжкого психічного шоку, зумовленого ганебним ставленням до нього посадових осіб відповідача, в переживаннях з приводу розуміння незаконності дій відповідача, у використанні відповідачем свого домінуючого положення, тому просив визнати дії відповідача із затримки виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року по цивільній справі №203/1583/14-ц в частині негайного поновлення його на роботі протиправними, визнати фактичною датою допущення його до роботи та поновлення на роботі 22 листопада 2014 року, визнати період з 16 квітня по 21 листопада 2014 року часом вимушеного прогулу з вини відповідача, стягнувши з останнього середній заробіток за цей період в розмірі 24 101 грн. 34 коп., зобов'язати відповідача внести зміни до наказу від 09 вересня 2014 року, зазначивши у п.2 цього наказу дату поновлення позивача на роботі з 18 листопада 2014 року, та внести відповідні зміни до трудової книжки позивача, та стягнути з відповідача на його користь 50 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 - представник ОСОБА_3 просить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи з 01 жовтня 2003 року позивач ОСОБА_3 працював на посаді ревізора відділу безпеки руху в МКП «Дніпропетровський електротранспорт» (а.с.36, 37).

Згідно довідки Кіровської МСЕК від 08 серпня 2013 року позивачу з 07 серпня 2013 року було встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням строком до 01 вересня 2014 року. Відповідно до висновків про умови та характери праці у довідці зазначено про можливість працювати ревізором з неповним робочим тижнем. Протипоказана важка фізична праця (а.с.33,79).

Наказом №643 від 11 листопада 2013 року позивача було відсторонено від роботи до з'ясування подальшого працевлаштування.

14 листопада 2013 року позивача ОСОБА_3 було запрошено на засідання профспілкового комітету, де запропоновано вакантні посади та, в зв'язку з тим, що ОСОБА_3 виявив бажання продовжити роботу на посаді майстра з ремонту рухомого складу, вакансія на яку відсутня, від інших вакансій відмовився, профспілковим комітетом було надано згоду адміністрації відповідача на звільнення ОСОБА_3 на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ.

Наказом відповідача №0234 від 18 листопада 2013 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи (а.с.41-43).

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2014 році позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до МКП «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання дій незаконними та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт». Стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2013 року по 15 квітня 2014 року в сумі 9 781 грн. 85 коп. Стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суді в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі. Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.40,41).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2014 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року залишено без змін (а.с.41-43).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2014 року було залишено без змін (а.с.38, 39).

28 квітня 2014 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було видано виконавчий лист з приводу примусового виконання заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року (а.с.93).

09 вересня 2014 року відповідачем було видано наказ №2165 «Про поновлення на роботі», яким скасовано наказ від 18 листопада 2013 року №0234 про звільнення позивача та поновлено ОСОБА_3 на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт» у зв'язку з ухваленням Кіровським районним судом м.Дніпропетровська рішення від 15 квітня 2014 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі (а.с.25).

15 вересня 2014 року позивачем отримано листа відповідача без дати та номера, в якому начальник ВУП МКП «Дніпропетровський електротранспорт» повідомляє позивача про поновлення позивача на роботі згідно заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року, про скасування наказу про звільнення від 18 листопада 2013 року, а також повідомляє про необхідність терміново з'явитися у відділ управління персоналом відповідача та приступити до роботи (а.с.34, 35)

18 вересня 2014 року позивач прибув до відділу управління персоналом відповідача, однак, посадовими особами підприємства було запропоновано позивачу пройти медичний огляд на предмет його профпридатності за станом здоров'я як обов'язкову передумову для подальшого допуску до роботи. Проходити такий огляд позивач відмовився, посилаючись на проходження ним 16 вересня 2014 року повторного огляду медико-соціальною експертною комісією Кіровського міжрайонної МСЕК, надавши відповідні підтверджуючі цю обставину документи. Із наказом №2165 про поновлення позивача на роботі від 09 вересня 2014 року позивач в той день ознайомлений не був (а.с.13-16).

В подальшому відповідач своїми листами від 22 вересня 2014 року та від 03 жовтня 2014 року знову пропонував позивачу пройти медичний огляд на предмет профпридатності як обов'язкову передумову для фактичного допуску позивача до виконання посадових обов'язків ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт» (а.с.27-32, 72, 73).

08 жовтня 2014 року державним виконавцем Кіровського ВДВС ДМУЮ було відкрито виконавче провадження №44984547 з примусового виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, виданого 28 квітня 2014 року на заочне рішення суду від 15 квітня 2014 року. Дане виконавче провадження було закінчено 17 жовтня 2014 року внаслідок отримання державним виконавцем від відповідача завіреної копії наказу №2165 від 09 вересня 2014 року про поновлення позивача на посаді. (а.с.93-96, 104).

03 листопада 2014 року позивачем направлено відповідачу заяву, в якій позивач, посилаючись на повідомлення йому державним виконавцем Кіровського ВДВС ДМУЮ про винесення відповідачем наказу №2165 «Про поновлення на роботі» від 09 вересня 2014 року, просив відповідача надати йому для ознайомлення вказаний наказ під підпис, ознайомити із посадовими обов'язками та допустити до виконання посадових обов'язків. У відповідь на даний лист позивач 17 листопада 2014 року отримав від відповідача поштою копію запитуваного наказу про поновлення на роботі разом із письмовою пропозицією з'явитись на робоче місце для виконання посадових обов'язків. (а.с.23, 24, 26, 74)

18 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому належним чином завірену копію наказу №2165 «Про поновлення на роботі» від 09 вересня 2014 року, ознайомити під розпис із оригіналом такого наказу, надати посадову інструкцію для ознайомлення, а також табель обліку робочого часу позивача, допустивши при цьому позивача до виконання посадових обов'язків. Запитувані документи позивач отримав від відповідача 27 листопада 2014 року. (а.с.21, 22)

З матеріалів справи вбачається допуск відповідачем позивача до виконання його посадових обов'язків ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт» у зв'язку з поновленням його на роботі на зазначеній посаді до 22 листопада 2014 року відповідачем не проводився (а.с.19).

В період часу поновлення позивача на роботі за рішенням суду з 15 квітня 2014 року по 21 листопада 2014 року включно, позивачу взагалі не нараховувалася заробітна плата. (а.с.19, 20, 123-126).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди є обґрунтованими, в іншій частині вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов'язковості з моменту проголошення.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року N 74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення,.

Як вбачається з матеріалів справи з 01 жовтня 2003 року позивач ОСОБА_3 за переведенням працював на посаді ревізора відділу безпеки руху в МКП «Дніпропетровський електротранспорт» (а.с.36, 37).

Наказом відповідача №0234 від 18 листопада 2013 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст.40 КЗпПУ за станом здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи (а.с.36, 37).

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року, яке набрало законної сили, ОСОБА_3 було поновлено на посаді ревізора відділу безпеки руху МКП «Дніпропетровський електротранспорт», стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 листопада 2013 року по 15 квітня 2014 року в сумі 9 781 грн. 85 коп., стягнуто з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Допущено негайне виконання рішення суді в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі(а.с.40-43, 38, 39).

Частина 1 статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України).

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верхового суду України від 01 липня 2015 року у справі N 6-435цс15.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідач допустив порушення вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, яка передбачає обов'язок, а не право власника виконати рішення суду, яке звернуто до негайного виконання, що фактично обов'язок виконати у добровільному порядку рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі відповідач виконав тільки 22 листопада 2014 року, тобто, негайного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не відбулося, що згідно ст.235 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь позивача ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що після ухвалення заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року позивач з 15 квітня 2014 року по 21 листопада 2014 року, включно, у зв'язку з невиконанням судового рішення перебував у вимушеному прогулі - 153 робочих дні.

Згідно довідки, наданої відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 142 грн. 05 коп. (а.с. 201).

Отже, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за вказаний період часу становить 21 733 грн. 65 коп. (153 робочі дні х 142 грн.05 коп.).

З урахуванням роз'яснень, наведених в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» про те, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, а тому колегія суддів вважає необхідним зазначити, що сума до стягнення в розмірі 21 733 грн. 65 коп. визначена без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Внаслідок порушення відповідачем трудових прав позивача, останньому було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, негативних емоціях та стресі, додатковому емоційному навантаженні та необхідності витрачати додатковий час з метою відновлення порушених прав, що з урахуванням його стану здоров'я, викликало незручності у повсякденному житті.

Враховуючи вказані обставини, ступінь та тривалість моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, судова колегія вважає, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стосовно вимог позивача про визнання дій відповідача щодо виконання заочного рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2014 року протиправними, визначення фактичною датою допущення позивача до виконання посадових обов'язків та поновлення його на роботі 22 листопада 2014 року, визнання періоду з 16 квітня 2014 року по 21 листопада 2014 року часом вимушеного прогулу з вини відповідача слід зазначити, що такі вимоги обумовлюються ст.117 КЗпП України і самі по собі не є способом захисту, визначеним ст.16 ЦК України

Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача внести зміни до наказу про його поновлення на роботі від 09 вересня 2014 року, вказавши дату поновлення позивача на роботі з 18 листопада 2014 року та зобов'язати відповідача внести відповідні зміни на підставі вказаного в трудову книжку, слід зазначити, що вимоги в цій частині є безпідставними та не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ст.88 ЦПК України з МКП «Дніпропетровський електротранспорт» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 487 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання дій протиправними,

визнання дати поновлення на роботі та допущення до виконання посадових обов'язків, визнання періоду часом вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» про визнання дій протиправними, визнання дати поновлення на роботі та допущення до виконання посадових обов'язків, визнання періоду часом вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 15 квітня 2014 року по 21 листопада 2014 року, у розмірі 21 733 грн. 65 коп. Сума до стягнення визначена без утримання обов'язкових платежів.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Дніпропетровський електротранспорт» на користь держави судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді