УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спадкового майна та визнання права власності на квартиру,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 червня 2009 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 30 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив поділити між ним та ОСОБА_5 спадкове майно спадкодавця ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, виділивши йому у особисту власність квартиру АДРЕСА_1 та стягнувши з нього на користь відповідача 9 471 грн., що є еквівалентним 1 230 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що його батьку ОСОБА_5 та ОСОБА_6, дружині ОСОБА_5, на підставі договору дарування від 14 лютого 2004 року належало по 1/2 частини спірної квартири.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, а заповіту за життя не склала, однак за згодою відповідача йому та його сім'ї була надана в користування вказана квартира, в якій вони проживали до 31 грудня 2008 року, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживали у приватному будинку по АДРЕСА_3.

ОСОБА_4 вказав, що між ним, відповідачем та ОСОБА_6, за її життя, була домовленість про отримання ним спірної квартири у власність у разі здійснення ремонту в будинку в м. Привілля, в якому проживав відповідач з дружиною, проте після смерті ОСОБА_6 відповідач змінив свою думку та вселився у спірну квартиру і чинить йому перешкоди у користуванні майном.

Посилаючись на те, що єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_6 є ОСОБА_5, який спадщину не прийняв, проте відмовлявся на користь позивача від спадщини та своєї частини квартири, але не мав наміру належним чином оформити відповідні документи, просив задовольнити позовні вимоги на підставі ст. ст. 334, 1258, 1261, ч. ч. 3, 5 ст. 1268, ст. 1273 ЦК України.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 червня 2009 року позов задоволено частково.

Визнано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

У стягненні з ОСОБА_4 еквіваленту 1230 доларів США на користь ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 30 квітня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 червня 2009 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та ОСОБА_6 передали, а позивач прийняв у власність спірну квартиру, дійшовши висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову про поділ спадщини та визнання права власності на вказану квартиру за позивачем.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), виходив із того, що позивач не є спадкоємцем ОСОБА_6 і остання не була єдиним власником спірної квартири, Ѕ частина якої належала відповідачеві, у зв'язку з чим відсутні підстави для поділу спадкового майна померлої ОСОБА_6 між позивачем та відповідачем та визнання на підставі такого поділу за позивачем права власності на спірну квартиру; при цьому апеляційним судом правильно зазначено, що за іншими підставами набуття права власності на нерухоме майно ОСОБА_4позов не заявляв.

Крім того апеляційним судом роз'яснено позивачу, що він не позбавлений права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства, у разі наявності у нього для цього підстав, з позовом про визнання за ним права власності на спірну квартиру з інших підстав, окрім спадкування.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О.Леванчук

В.А. Нагорняк