Апеляційний суд Житомирської області
Справа №272/1085/15-ц Головуючий у 1-й інст. Брагін В. І.
Категорія 53 Доповідач Трояновська Г. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, третя особа Державне Підприємство «Червоненський завод продтоварів» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди

за апеляційними скаргами ОСОБА_2, представника Державного підприємства „Червоненський завод продтоварів та ОСОБА_3 тимчасово виконуючого обовязки директора ДП „Червоненський завод продтоварів на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначав, що з 10.02.2010 року працював на посаді директора Державного Підприємства „Червоненський завод продтоварів на умовах контракту №451, укладеного між ним та відповідачем на період з 10.02.2010 року по 10.02.2015 року з відповідною пролонгацією. В період з 08.04.2014 року по 07.05.2014 року він перебував на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, лікування продовжується до теперішнього часу. На сьогодні він дізнався, що його звільнено з роботи наказом заступника голови з питань економіки, майна та інвестицій Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №14-к від 08.04.2014 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків за п.1 ст.41 КЗпП України та розірвано контракт №451 від 10.02.2010 року. З наказом його ніхто не ознайомлював, трудову книжку не отримував. В ході розгляду справи він дізнався, що вказаний наказ скасовано, а його звільнено з роботи за згодою сторін. Вважаючи, що звільнення здійснено з порушенням норм трудового законодавства, просив поновити строк звернення до суду з вказаним позовом, скасувати наказ Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №14-к від 08.04.2014 року про його звільнення з посади директора ДП „Червоненський завод продтоварів 08.04.2014 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків (п.1 ст.41 КЗпП України) та розірвання контракту; скасувати наказ Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №20-к від 08.04.2014 року про його звільнення з посади директора ДП „Червоненський завод Продтоварів 08.04.2014 року за згодою сторін (п.1ст.36 КЗпП України) та розірвання контракту. Поновити його на посаді директора ДП „Червоненський завод Продтоварів з 08.04.2014 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2015 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості № 20-к від 08 квітня 2014 року „Про звільнення ОСОБА_1В. за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ДП „Червоненський завод продтоварів з 08 квітня 2014 року. Стягнуто з ДП „Червоненський завод продтоварів на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 156 659 грн.67 коп. без урахування обовязкових щомісячних утримань. В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. Стягнуто з Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на користь держави 487 грн. 20 коп. судового збору, зарахувавши його до спеціального фонду державного бюджету України. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора ДП „Червоненський завод продтоварів допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 - представник ДП „Червоненський завод продтоварів та ОСОБА_3 тимчасово виконуючий обовязки директора ДП „Червоненський завод продтоварів подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважають, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, зазначають, що заява ОСОБА_1 від 07.04.2014 року про звільнення за згодою сторін є беззаперечним доказом наявності волевиявлення сторін на розірвання трудового контракту за п.1 ст.36 КЗпП України. Вважають, що судом не було надано оцінки наказу №1 від 01.04.2014 року про перебування позивача у відрядженні, оскільки цей наказ був підписаний самим позивачем та не був зареєстрований на ДП „Червоненський завод продтоварів, листок непрацездатності ОСОБА_1 був виписаний після винесення наказу про його звільнення, що не може бути підставою скасування наказу. Крім того зазначають, що контракт був укладений з ОСОБА_1 строком на 5 років - по 10.02.2015 року, отже після закінчення терміну дії контракту відсутні підстави перебування останнього на посаді директора ДП „Червоненський завод продтоварів. Вказують, що ДП „Червоненський завод продтоварів було залучено до участі у справі як третя особа, а не відповідач, а тому покладення судом обовязку на третю особу про виплату середнього заробітку є безпідставним. Вважають, що позивачем пропущено строки звернення до суду, оскільки після закінчення лікарняного, 06.05.2014 року, позивач мав зявитись на робоче місце і у випадку наявності перешкод у той момент мав дізнатися про порушення свого права, проте з позовом до суду він звернувся лише 07.09.2015 року, тобто після спливу строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

ОСОБА_3 окрім того зазначає, що вказаним рішенням були порушені його права та законні інтереси, оскільки після звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін наказом Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості його було призначено тимчасово виконуючим обовязки директора ДП „Червоненський завод продтоварів, у звязку з чим він здійснював поточне керівництво підприємством, організовував його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність та сподівався на продовження виконання таких функцій в подальшому, а оскаржуваним рішенням про поновлення ОСОБА_1 на посаді директора, його позбавлено можливості виконувати покладені на нього обовязки керівника підприємства та отримувати заробітну плату за виконану роботу.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (ч. 3 ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до п.1.1.Статуту Державного підприємства „Червоненський завод продтоварів від 8 жовтня 2008 року зазначене підприємство засноване на державній власності, входить до складу Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (Концерн „Укрспирт), і підпорядковане Міністерству аграрної політики України /а.с.75-79/.

Наказом голови Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості №14-к від 10.02.2010 року ОСОБА_1 призначено на посаду директора Державного підприємства „Червоненський завод продтоварів на умовах укладеного з ним контракту з 10.02.2010 року по 10.02.2015 року №451 /а.с.15/.

Між Концерном „Укрспирт та ОСОБА_1 10 лютого 2010 року був укладений контракт №451 про призначення ОСОБА_1 на посаду директора державного підприємства „Червоненський завод продтоварів на термін з 10.02.2010 року по 10.02.2015 року /а.с.9-14/.

Наказом №14-к від 08.04.2014 року заступника голови з питань економіки, майна та інвестицій Концерну ,„Укрспирт, який був уповноважений на вчинення таких дій, /а.с.237/ ОСОБА_1 з 08.04.2014 звільнено з посади директора заводу за одноразове грубе порушення трудових обовязків (п.1 ст.41 КЗпП України). Контракт від 10.02.2010 року №451 розірвано /а.с.16,35/.

Наказом №19-к від 08.04.2014 року наказ №14-к від 08.04.2014 року скасовано у звязку з поданою заявою ОСОБА_1 /а.с.34/.

Наступним наказом №20-к від 08.04.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора заводу з 8 квітня 2014 року за угодою сторін (п.1ст.36 КЗпП України). Контракт від 10 лютого 2010 року №451 розірвано. Підставою зазначено - заява ОСОБА_1 від 07.04.2014 року /а.с.33/.

В матеріалах справи мітиться заява ОСОБА_1 від 7 квітня 2014 року на імя заступника голови з питань економіки, майна та інвестицій Концерну „Укрспирт ОСОБА_4, власноручне написання якої позивачем підтверджено, з проханням звільнити його із займаної посади за угодою сторін з 8 квітня 2014 року /а.с.32/.

На обґрунтування своїх вимог позивач письмово пояснив (особистої участі у суді першої інстанції не брав), що він дійсно написав зазначену заяву, однак під примусом керівництва відповідача, постійними телефонними дзвінками та погрозами. Проте вказана заява лежала на його робочому столі, він її відповідачу не подавав, оскільки не мав наміру звільнятись. У період з 03.04.2014 року по 08.04.2014 року він перебував у відрядженні в іншій області, а з 09.04.2014 року по 07.05.2014 року на лікарняному /а.с.100/.

У матеріалах справи міститься посвідчення про відрядження директора ДП „Червоненський завод продтоварів ОСОБА_1 в м. Миколаїв ПП „Транспорт-сервіс з 3 по 8 квітня 2014 року включно. Посвідчення підписане самим ОСОБА_1 /а.с.72/. Доказів про те, що наказ про відрядження зареєстровано в ДП „Червоненський завод продтоварів матеріали справи не містять. Авансових звітів про використання коштів на відрядження в бухгалтерію підприємства не надавалось /а.с.95/

Згідно листка непрацездатності від 08.04.2014 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 08.04.2014 року по 23 квітня 2014 року, а листком непрацездатності від 05.05.2014 року підтверджується, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 24.04.2014 року по 06.05.2014 року /а.с.17,18/.

Матеріалами справи підтверджено, що з наказом №20-к від 08.04.2014 року про звільнення його з посади директора заводу з 8 квітня 2014 року за угодою сторін ОСОБА_1 не ознайомлений, трудову книжку не отримував.

Посилання представника третьої особи ДП „Червоненський завод продтоварів на те, що ОСОБА_1, як директор заводу, самостійно забрав із підприємства трудову книжку, а наказ про звільнення йому надіслано поштою, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на доказах. Так, із витягу з Книги обліку руху трудових книжок вбачається, що відмітка про дату і підставу видачі ОСОБА_1 трудової книжки і розписка в її отриманні відсутня /а.с.81/. Поштового повідомлення про відправлення наказу про звільнення матеріали справи не містять.

Положення ст. 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до частини першої наведеної норми, у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Зміст ст. 233 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що перебіг місячного строку позовної давності за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення.

Оскільки матеріали справи не містять доказів про вручення позивачу копії наказу про звільнення чи видачі трудової книжки, доводи апелянтів щодо пропуску позивачем строків звернення до суду, є безпідставними.

З огляду на те, що строки звернення до суду за захистом трудових прав позивачем не пропущено, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх поновлення, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Позивачем заявлена вимога про скасування наказу №14-к від 08.04.2014 року про звільнення його з 08.04.2014 з посади директора заводу за одноразове грубе порушення трудових обовязків (п.1 ст.41 КЗпП України). Проте вказаний наказ скасовано відповідачем самостійно, що підтверджується наказом №19-к від 08.04.2014 року, тобто відсутній предмет спору. Заяву про залишення позовної вимоги без розгляду позивач не подавав.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову в цій частині, а не залишати вимогу без розгляду, оскільки це не узгоджується з положеннями ст.207 ЦПК України.

Пунктом 25 контракту №451, укладеного між сторонами 10.02.2010 року, передбачено, що контракт може бути припинено за згодою сторін /а.с.12/.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Поновлюючи позивача на посаді директора ДП „Червоненський завод продтоварів, суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач був у відрядженні у м. Миколаєві до 8 квітня 2014 року і з 8 квітня 2014 року перебував на лікарняному, то він не міг особисто подати заяву про звільнення за угодою сторін, а тому волевиявлення позивача на звільнення з роботи не було.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується і вважає, що волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення з підстав п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було виражене у формі власноручно написаної заяви про звільнення із зазначенням дати проведення такого звільнення, а саме з 8 квітня 2014 року. Виявлення згоди на проведення звільнення у такий спосіб відповідачем виражене у виданні наказу від 8 квітня 2014 року №20-к із зазначенням підстав, а саме: заяви ОСОБА_1

Факт написання такої заяви позивач в апеляційному суді не заперечував. Водночас, заперечуючи, що він писав таку заяву саме 07.04.2014 року, позивач не зміг пояснити коли ж саме він писав цю заяву, при яких обставинах та чому він її не анулював, якщо не мав наміру на звільнення за п.1 ч.1. ст.36 КЗпП України. При цьому позивач визнав, що будь-яких перешкод для знищення заяви у нього не було.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

А тому колегія суддів також враховує, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що припинення трудового договору за п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та розірвання контракту відбулось у результаті тиску на позивача, фізичного чи психологічного примусу.

Поновлюючи позивача на посаді, суд безпідставно відхилив доводи представника третьої особи про неможливість поновлення працівника у звязку із закінченням строку дії контракту, оскільки такі висновки суперечать закону.

Так, відповідно до змісту ст. 23 КЗпП України при незаконному розірванні строкового трудового договору працівника поновлюють на роботі, якщо строк договору не закінчився.

Як вбачається з матеріалів справи строк дії, укладеного між сторонами контракту закінчився 10 лютого 2015 року, а рішення судом першої інстанції ухвалено 18 грудня 2015 року. Тобто на час розгляду справи в суді строк дії контракту закінчився.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Разом з тим встановлено, що після звільнення позивач не працював, будь-яких звернень на адресу відповідача щодо порушення його трудових прав та можливості продовження трудового договору не направляв, а тому наявні підстави вважати про фактичне припинення трудових відносин між сторонами.

Враховуючи наведене, у суду першої інстанції не було законних підстав для поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді директора ДП „Червоненський завод продтоварів після закінчення строку дії контракту.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення середньої заробітної плати на користь позивача із третьої особи, мотивуючи це тим, що саме з нею позивач перебував у трудових відносинах. Такий висновок є помилковим, таким, що суперечить положенням цивільно-процесуального законодавства, оскільки статус третіх осіб у справі не передбачає покладення на них будь-якого обовязку судом. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд не розяснив позивачу його право щодо залучення до справи ДП „Червоненський завод продтоварів співвідповідачем відповідно до положень ст. 33 ЦПК України.

З огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 представника Державного підприємства „Червоненський завод Продтоварів та ОСОБА_3 тимчасово виконуючого обовязки директора ДП „Червоненський завод Продтоварів задовольнити.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, третя особа Державне Підприємство «Червоненський завод продтоварів» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді