АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/142/14-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Сальникова Л.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1720/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житлом та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у січні 2014 року.

Зазначав, що ОСОБА_4, яка є його донькою, більше одного року без поважних причин не проживає у належній йому на праві приватної власності квартирі АДРЕСА_1, витрат по утриманню цієї квартири не несе.

Враховуючи викладене, просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

У липні 2014 року відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що протягом певного часу не проживала у спірній квартирі з поважних причин, а саме у зв'язку з навчанням на денному стаціонарі та проживанням у період навчання у вітчима. Крім того, ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, в якій вона зареєстрована, а тому просила усунути перешкоди у користуванні нею спірною квартирою та вселити її у вказане житлове приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.02.2015 року зазначені рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.10.2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні житлом та вселено ОСОБА_4 у зазначену квартиру.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою по формі № 3 КП «ЖЕО-109» від 23.08.2013 року № 1557, у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Відповідно до довідки Київського національного університету технологій та дизайну від 17.06.2014 року № 4/6882 ОСОБА_4 навчається в університеті з 01.09.2009 року по 30.06.2014 року.

Згідно складених інспектором КП «ЖЕО-109» актів від 28.01.2014 року № 8, від 31.03.2014 року № 19, від 06.06.2014 року № 30, ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі з 1997 року.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що з матір'ю відповідачки позивач припинив спільне проживання та ведення спільного господарства у 1997 році, а шлюб між ними розірвано 15.03.2011 року. ОСОБА_4 після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір'ю.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що між сторонами існувала домовленість щодо передачі ОСОБА_4 у майбутньому спірної квартири.

Скасовуючи рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2014 року, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 квітня 2014 року зазначив, що у порушення вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не дали оцінки доводам відповідачки про домовленість між сторонами, яка позивачем не спростована та не перевірили тверджень відповідачки про поважність причин не проживання за місцем реєстрації.

В силу ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Встановивши під час нового розгляду справи про наявність домовленості між сторонами щодо передачі відповідачу у майбутньому спірної квартири, з урахуванням інших встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У Цивільному кодексі України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Згідно з положеннями ЖК до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст . 156 ЖК). Об'єктом цього сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення, визначеною власником житла.

Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Судовий захист речових прав на чуже майно в порядку цивільного судочинства може здійснюватися за вимогами, аналогічними до тих, що пред'являються для захисту права власності, якщо вони не суперечать змісту та відповідають природі відповідного речового права.

Так, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Із зазначеним позовом може звернутися також особа, яка відповідно до закону або договору має право володіння та користування майном, у тому числі у випадку, коли зазначені перешкоди чиняться власником такого майна.

Така можливість забезпечується, насамперед, за допомогою негаторного позову.

У п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року судам роз'яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

При задоволенні зустрічного позову, судом першої інстанції правомірно було взято до уваги, що ОСОБА_3 в своїх позовних вимогах та запереченнях, на зустрічний позов, не визнавав право ОСОБА_4 на користування квартирою АДРЕСА_1.

Так, встановивши, що ОСОБА_4 має право користування спірною квартирою, однак таке право не визнається ОСОБА_3, рішенням суду відмовлено у задоволенні позову про визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, відповідно до наведених норм матеріального права, дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на акти інспектора КП «ЖЕО-109» від 28.01.2014 року № 8, від 31.03.2014 року № 19, від 06.06.2014 року № 30, оскільки зазначені акти перевірки вказують лише на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, але підстав її відсутності не визначають.

Звернення ОСОБА_4 до суду з зустрічними позовними вимогами свідчить про те, що між сторонами існує спір щодо користування житлом, відповідач не втратила інтересу до нього, намагається усунути перешкоди у користуванні ним.

Посилання в апеляційній скарзі на рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.08.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28.10.2014 року, колегія суддів визнає необґрунтованим, оскільки зазначені рішення були скасовані вищою інстанцією.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, висновків суду не спростовують і не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: