Справа № 635/9155/15-ц
Провадження №2/635/132/2016
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2016 року Харківський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Савченка Д.М.,
при секретареві судового засідання Журавльовій Є.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с. Покотилівка Харківського району Харківської області у порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1, ТОВ «ОТП Факторінг», Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області про звільнення майна з під арешту, -
Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просить звільнити з під арешту, накладеного Відділом примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області за виконавчим провадженням №44740971 від 15.09.2014, на нерухоме майно, належне ОСОБА_1, а саме квартиру, загальною площею 36.0 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору, а також інші судові витрати, які можуть виникнути в процесі розгляду позовної заяви.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український ОСОБА_2 банк», правонаступником всіх прав та зобовязань якого є ПАТ «Перший Українській міжнародний банк» та ОСОБА_1 укладений Кредитний договір №6291250 від 04.04.2008 року, відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу - ОСОБА_1 кредит, а відповідач - ОСОБА_1, в свою чергу, зобовязався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом.
У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 04.04.2008 року №6291250 між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено Договір Іпотеки №6291397 від 04.04.2008 року, де предметом іпотеки є нерухоме майно.
Проте Відділом Примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в Харківській області накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.
Позивач вважає, що діями ВПВР УДВС ГУЮ у Х/О, порушені охоронювані Законом права та інтереси ПАТ «ПУМБ», тому останній вимушений звернутись до суду із позовом.
Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та в разі неявки відповідача у судове засідання просить ухвалити рішення у заочному порядку.
Відповідачі у судове засідання не зявились по невідомим суду причинам, про день та час слухання справи повідомлялись своєчасно і належним чином відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не надавали.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини:
Між Закритим акціонерним товариством «Перший Український ОСОБА_2 банк», правонаступником всіх прав та зобовязань якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ ОСОБА_2» (надалі за текстом - Позивач) та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №6291250 від 04.04.2008 року, відповідно до якого Позивач зобовязався надати Відповідачу - ОСОБА_1 кредит у розмірі 30 600,00 доларів США, а Відповідач - ОСОБА_1, в свою чергу, зобовязався використати його за цільовим призначенням, сплатити Позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12,99% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором, але не пізніше 04.04.2026 року.
У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 04.04.2008 року №6291250 між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено Договір Іпотеки №6291397 від 04.04.2008 року, де саме предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира, що розташована за адресою: Харківська область. АДРЕСА_2, - яка належить ОСОБА_3
Позивачу стало відомо, що Відділом Примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ в Харківській області накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (постанова серія 44740971 від 15.09.2014, видавник ВПВР УДВС ГУЮ у Х/О - старший державний виконавець Баранова Я.О.), де Стягувачем є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а боржником є ОСОБА_1, арешт в межах суми боргу у розмірі 5 651 543,53 грн., що підтверджується відомостями, які містяться у інформаційній довідці №48213633 від 23.11.2015 року.
Проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодавець) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Застава, як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.
В силу ст. 1 Закону України «Про заставу» кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Статтями 17, 18 цього ж Закону передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом або договором. Наступні застави вже заставлено майна допускаються у разі, якщо інше не передбачено законом і попереднім договором застави, якщо предметом застави стає майно, яке вже є заставним забезпеченням іншого зобов'язання (боргу), заставне право попереднього заставодержателя зберігає силу.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.
Статтею 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки.
Згідно з ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки, незалежно від настання строку виконання зобов'язань за основним договором, у випадку, зокрема, невиконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором.
Як передбачено ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та розяснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.
Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Право застави у ПАТ «ПУМБ» (Позивач) виникло значно раніше та до накладення арешту на майно ОСОБА_3 на підставі постанов державних виконавців.
Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 Постанови № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. До того ж відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про практику, розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином,
у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати; заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.
За змістом наведених норм позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача.
Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.
Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").
За змістом частини 6 статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Відповідно до частини 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникав і моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускаються за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 01 квітня 2013 року.
Подібна правова позиція висловлена Верховним судом України в Постанові від 09.04.2014р. по справі №6-13цс 14, яка в силу ч.2 статті 214, ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосуванні при розгляді подібних справ всіма судами України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Проте, державним виконавцем не були дотримані наведені вимоги закону і проводилося звернення стягнення (накладення арешту) на предмет іпотеки в порядку примусового виконання за виконавчими документами для задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателеми та у порушення передбаченого частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" і частиною шостою статті 3 Закону України "Про іпотеку пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
Також при накладені арешту на предмет іпотеки не враховано приписи ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 № 1255-1V, якою визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Статтею 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" визначено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом (ч. 1). Обтяжувач набуває права вимагати виконання забезпеченої обтяженням вимоги незалежно від настання строку виконання в разі настання однієї з таких обставин, зокрема: 1) якщо інша ніж обтяжувач особа набула права стягнення на предмет обтяження (пункт 1 частини 3 ст. 23).
Таким чином, аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що заставодержатель, чиє право або вимога стосовно предмета застави зареєстровані у встановленому порядку має, по-перше, пріоритет над вимогами інших стягувачів, які не є заставодержателями, по-друге, в силу закону набуває права реалізувати своє переважне право (вимогу) у разі, якщо інша ніж обтяжувач особа, яка не є заставодержателем, набула права стягнення на предмет обтяження.
Згідно з частиною 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. При цьому частиною 3 цієї статті визначено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі, якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставо держателю.
Виходячи з даних, що містяться у інформаційний довідці від 23.11.2015 року №19213633 арештовано майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, - сума боргу складає 5651543,53 грн., - проте заставна вартість майна встановлена у розмірі, що вказана у п.1.3. Договору застави у розмірі 181 800 грн., тобто значно меншою ніж борг (31 раз).
Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1, ТОВ «ОТП Факторінг», Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області про звільнення майна з під арешту є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 197, 214, 224,360-7, ЦПК України, ст.ст. 15,30,572,575 ЦК України, Закону України "Про іпотеку", Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", Законом України «Про заставу», Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленум Верховного Суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» суд,
Позов ПАТ «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1, ТОВ «ОТП Факторінг», Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області про звільнення майна з під арешту задовольнити повністю.
Звільнити з під арешту, накладеного Відділом примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області за виконавчим провадженням №44740971 від 15.09.2014р., на нерухоме майно, належне ОСОБА_1, а саме квартиру, загальною площею 36,0 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.
Відповідачем, який не приймав участі у розгляді справи, протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення, відповідно до вимог ст. 229 ЦПК України.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами, які брали участь у розгляді справи до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Іншими особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.М. Савченко