Справа № 307/3543/15-ц
Провадження № 2/307/179/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого

судді Гримут В.І.

при секретарі Плиска Ю.С.

з участю: представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Вільховецької сільської ради та ОСОБА_3, треті особи, Тячівська державна нотаріальна контора та Державна реєстраційна служба про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовною заявою про визнання за нею права власності на спадкове майно - житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1

Посилається на те, що за своє життя її прадід ОСОБА_5 побудував житловий будинок на земельній ділянці яка була виділена йому 23.12.1977 р. наказом радгоспу «Зоря комунізму».

Будівництво будинку було здійснено на підставі будівельного паспорту та дозволу на виконання будівельних робіт виданих архітектором Тячівського району на основі рішення Тячівської районної ради народних депутатів № 177 від 30.06.1978 року та Свідоцтва на садибну забудову.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 3 вищевказаного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на нерухоме майно збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається у порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього у порядку передбаченим цим Законом.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. передбачалось право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних і житлових будинків.

Тому, підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього житла з додержанням вимог законодавства.

Зазначені правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок зі здійсненням його державної реєстрації.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше були затверджені Постановою КМУ № 449 від 05.08.1992 р. і тому до її прийняття законодавством не була передбачена процедура введення в експлуатацію індивідуальних житлових будинків при оформленні права власності.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 р. житлових будинків вимогам законодавства, будівним нормам та державним стандартам і правилам, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.07.2012 р.).

Наявність технічного паспорта свідчить про відповідність закінченого будівництвом будинку будівельним нормам та стандартам.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. її прадід помер. Після цього у спадковому будинку проживали її дід ОСОБА_6 (син покійного) та баба, ОСОБА_7 ОСОБА_6 після смерті свого батька ОСОБА_5 прийняв спадщину, так як фактично вступив в управління та володіння майном.

ІНФОРМАЦІЯ_4 р. її дідо помер, а його дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_9., які проживали у спірному будинку та продовжували проживати і після його смерті, в порядку ст. 549 ЦК УРСР також прийняли спадщину.

Її мати ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р., а баба ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

З часу свого народження і до сьогоднішнього дня вона проживала у спадковому будинку та фактично вступила в управління (володіння) спадковим майном, оскільки після смерті спадкодавців утримувала будинок, сплачувала за комунальні платежі, тобто повноцінно володіла спадковим майном.

Її сестра ОСОБА_3 відмовилася від спадщини.

На даний час на її ім'я виготовлено технічний паспорт, згідно якого будинок був побудований в 1981 році. Інвентаризаційна вартість будинку складає 484633 грв.

Вона звернулася в держнотконтору із заявою про оформлення спадщини, але через відсутність правовстановлюючих документів їй було відмовлено.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася. Надала суду заяву про розгляд справи у його відсутності та просить позов задовольнити.

Представник Вільховецької сільської ради у судове засідання не з'явився. Надіслав до суду листа про розгляд справи у його відсутності.

Представник Тячівської держнотконтори у судове засідання не з'явився. Надав до суду листа, в якому просить справу розглянути у його відсутності та ухвалити рішення на розсуд суду.

Представник відділу Державної реєстраційної служби Тячівського РУЮ у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовну заяву слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що Тячівською районною Радою депутатів трудящих в 1978 році на ім'я ОСОБА_5 було виготовлено будівельний паспорт земельної ділянки.

Районним архітектором Тячівського району ОСОБА_5 було надано дозвіл на право виконання будівельних робіт на земельній ділянці № 35 по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Тячівської Ради народних депутатів № 177 від 30.06.1978 р., з 1978 року по 1980 рік.

Виконавчим комітетом районної Ради народних депутатів забудовнику ОСОБА_5 було видано Свідоцтво садиби в сільських населених пунктах УРСР на будівництво житлового будинку на земельній ділянці площею 0.07 га., по АДРЕСА_1 відповідно до проекту будівництва земельної ділянки індивідуального житлового будинку.

Довідкою Вільховецької сільської ради № 2405 від 22.09.2015 р. стверджено, що згідно погосподарської книги будинок № 35 по АДРЕСА_1 побудований в 1981 році.

Згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 р. № 7/5 і зареєстрованого в Мін'юсті 18.02.2002 р. за № 157/6445 (з подальшими змінами), до 2002 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася цими підзаконними нормативними актами.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у судовому засіданні, встановлено, що будинок АДРЕСА_1 у відповідності до діючого на той час законодавства належав ОСОБА_5 на праві приватної власності.

В ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_5 є батьком діда позивачки - ОСОБА_6, тобто її прадідом.

Згідно витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя та про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, від якого в них народилася донька ОСОБА_9, яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на "ОСОБА_9" (а. с. 10-12).

Відповідно до свідоцтв про народження за актовими записами № 11 від 11.02.1983 р. і № 20 від 08.02.1985 р. ОСОБА_9 є матір'ю ОСОБА_10 (прізвище після одруження ОСОБА_9) та ОСОБА_2 (прізвище після одруження ОСОБА_2).

Свідоцтвами про смерть серій НОМЕР_1 та НОМЕР_2 стверджено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 р., а його син, ОСОБА_6, - ІНФОРМАЦІЯ_4 р., тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України, а тому до цих правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР1963 року, що були чинними на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 524 ЦК України спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини за правилами ст. 525 ЦК визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

Для придбання спадщини у відповідності до ст. 548 ЦК необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Оскільки ОСОБА_6 фактично вступив у володіння (управління) спадковим майном, то вважається таким, що прийняв спадщину, так як на момент смерті спадкодавця проживав та залишився проживати у спадковому будинку по АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_5

Після смерті ОСОБА_6, його дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_9 також прийняли спадщину до складу якої входить спірний будинок в порядку ст. 549 ЦК УРСР, так як залишилися проживати в цьому будинку.

Відповідно до свідоцтв про смерть за актовими записам № 5 від ІНФОРМАЦІЯ_3 р. та № 30 від 16.08.2011 р., донька ОСОБА_6 - ОСОБА_9, та його дружина ОСОБА_7 померли ІНФОРМАЦІЯ_3 р. і ІНФОРМАЦІЯ_2 р.

Отже, порядок визнання права на спадщину після їх смерті регулюється Цивільним кодексом України від 01.01.2004 р.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1-3 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення..

З приписів ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, ОСОБА_2 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_9 та баби ОСОБА_7, оскільки проживала у АДРЕСА_1 та залишилася проживати у вказаному будинку.

15.12.2015 р. Тячівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадкове майно, зареєстрованих у встановленому законом порядку (а. с. 8).

Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на успадкований житловий будинок у нотаріальному порядку.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На даний час Тячівським РПТІ на ім'я позивачки виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за АДРЕСА_1.

Із журналу обмірів та розрахунків площ приміщень вбачається, що спадковий будинок складається з: цокольного поверху, де знаходяться котельня площею 23.60 м.кв., підсобне приміщення - 17.70 м.кв., чотири підсобки - 21.10 м.кв., 7 м.кв., 7.30 м.кв. та 17.50 м.кв.; першого поверху, де знаходяться два коридори - 8.60 м.кв. та 14.70 м.кв., три житлові кімнати площею 22.30 м.кв., 22.10 м.кв. та 22 м.кв., газова кімната - 6.90 м.кв., ванна - 5.30 м.кв.; мезоніну, де знаходяться коридор - 10.90 м.кв. і дві житлові кімнати площею 13.50 м.кв. та 13.30 м.кв.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що можливість отримати свідоцтво на спадщину в нотаріальній конторі у позивачки відсутня, а визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовні вимоги, як такі що є доведеними в судовому порядку, підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати слід покласти на позивачку.

За таких обставин керуючись ст.ст. 209, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 1216, 1217, 1223, 1265, 1268 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 Тячівського району Закарпатської області, в цілому.

Судові витрати покласти на позивачку.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: Гримут В.І.