Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.01.2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно будівлю гаражу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до відповідача Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно - нежитлову капітальну будівлю гаражу площею 23,8 кв.м. по вул. Можайського Пирогова, б/н (позиція ) за набувальною давністю.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

27 вересня 1989 року йому, тоді ще молодому робітнику станції юних туристів, разом з іншими колегами по роботі Рішенням № 166 (пункт 5) Виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів було надано дозвіл на побудову гаражу на ділянці гаражів но вул. Можайського-Пирогова.

На підставі зазначеного рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської рали народних депутатів позивачем в першій половині 1990 року було завершено будівництвом та було зведено у відведеному місці по вул. Можайського-Пирогова (позиція 1), б/н капітальну будівлю гаражу з цегли загальною площею 23,8 кв.м.

Саме з цієї дати позивач вже понад 25 років відкрито вільно користується даною будівлею гаражу, несе витрати по її утриманню, облаштуванню.

Дана будівля гаражу с капітальною та відноситься до категорії нерухомих речей, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 181 Цивільною кодексу України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких с неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Спроби оформити право власності на будівлю гаражу не дали жодних результатів: спочатку через те, що будівля гаражу не розглядалася як самостійний обєкт нерухомості та не приймалась в експлуатацію (коли такі повноваження буди в комісії Виконкому Ужгородської місткої ради з прийняття до експлуатації завершених будівництвом обєктів нерухомого майна), а після створення органів у сфері архітектурно-будівельного контролю через відсутність державного акту на право власності на земельну ділянку під гаражем.

Тому із посиланням на ст. 328, 344 ЦК України позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Позивач та його представник не прибули у судове засідання, проте представник позивача надав заяву за якою позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, справу розглянути за його відсутністю.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 16.12.2015 року), проте надав до суду письмові заперечення, за якими просить суд відмовити у задоволенні позову, оскілки вважає що у відповідності до ч. 1 ст. 181 ЦК України позивачем не доведено, що гаражі не є збірними.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 27.09.1989 року № 166 «Про надання дозволу на встановлення гаражів», за наслідками розгляду заяв громадян міста про надання дозволу на встановлення металевих збірних гаражів на визначених для цієї мети ділянок, було вирішено дозволити побудувати гаражі на ділянці по вул. Можайського-Пирогова ОСОБА_1 робітнику станції юних туристів, прож. ІНФОРМАЦІЯ_1.

15.06.2015 року позивачем був отриманий у ТОВ «Байт» технічний паспорт на гараж б/н площею 23,8 м.кв. по вул. Можайського-Пирогова.

Як стверджує позивач з 27.09.1989 року і вже понад 25 років він відкрито вільно користується даною будівлею гаражу, несе витрати по її утриманню, облаштуванню.

Як зазначено у ст. 344 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування позову, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За ст. 181 ЦК до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Як зазначено у Аналізі Верховного Суду України щодо права власності враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у звязку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі обєкти визнаватися не може.

При вирішенні спорів про визнання права власності на господарсько-побутову будівлю або споруду за відсутності житлового будинку слід керуватися ч. 5 ст. 20 ЗК, відповідно до якої види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Аналогічна норма міститься в ч. 4 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності: «Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації».

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як зазначено у ст. 20, 21 Земельного кодексу Української РСР, який діяв на дату винесення відповідно рішення про виділення позивачу земельної ділянки, відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та

інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Статтею 22 цього ж кодексу також передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що оскільки суду не надано акту на користування зазначеною земельною ділянкою та документа, що підтверджує відвід земельної ділянки в натурі, у позивача наявне тільки рішення про надання дозволу на встановлення гаражів, яке підтверджує лише право короткострокового тимчасового користування землею, тому у відповідності до ст. 376 ЦКУ побудований на цій земельній ділянці гараж слід вважати самочинним будівництвом, відтак позивач не може набути право власності на нього.

У відповідності із ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 169, 212-215, 294 ЦПК України, 376 ЦК України, ст. 20, 21, 22 Земельного кодексу Української РСР, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно будівлю гаражу.

Витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_2