Справа № 734/1768/15-ц Провадження № 22-ц/795/401/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Соловей В. В. Доповідач - Боброва І. О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:представника позивача ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ домоволодіння, визнання договору дарування частково недійсним і поділ земельної ділянки,

треті особи Петрівська сільська рада Козелецького району Чернігівської області, Відділ Держгеокадастру у Козелецькому районі Чернігівської області,

в с т а н о в и в:

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ домоволодіння, визнання договору дарування частково недійсним і поділ земельної ділянки задоволено частково, виділено ОСОБА_5 в рахунок 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Петрівське, вул. Запорізька, б. 29 Козелецького району Чернігівської області: по житловому будинку житлову кімнату 2-1 площею 10.8 кв.м, житлову кімнату 2-2 площею 20.6 кв.м, кухню 2-3 площею 14.2 кв.м, санвузол 2-4 площею 3.9 кв.м, загальною вартістю 105841 гривень; по господарських будівлях і спорудах сарай Е, сарай Г, сарай Д, погріб П, свердловину С, ворота № 2, загальною вартістю 52200 гривень. Виділено ОСОБА_7 в рахунок 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Петрівське, вул. Запорізька, б. 29 Козелецького району Чернігівської області: по житловому будинку житлову кімнату 1-1 площею 32.1 кв.м, веранду І площею 8.5 кв.м, кладову ІІ площею 8.2 кв.м, загальною вартістю 104344 гривні; по господарських будівлях і спорудах сарай Б1, сарай В, погріб Р, колодязь К, свердловину С1, паркан № 3, загальною вартістю 64585 гривень. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 5 444 грн. компенсації за перевищення ідеальної 1/2 частини нерухомого майна. У решті позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1741 грн. 14 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частково недійсним та ухвалити нове, яким визнати частково недійсним договір дарування, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи, таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом по справі встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 01 липня 2008 року за ОСОБА_5 в порядку спадкування після смерті 29.02.1992 ОСОБА_8 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Петрівське, вулиця Запорізька, буд. № 29 Козелецького району Чернігівської області (а.с. 16).

Інша 1/2 частина спірного жилого будинку № 29 по вул. Запорізька в с. Петрівське Козелецького району належить на праві власності відповідачу ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 01 червня 2005 року, укладеного між ним та його матір`ю ОСОБА_9 (а.с.68)

ОСОБА_7 на підставі вказаного вище договору дарування також є власником спірної земельної ділянки площею 0,3155 га у межах згідно з планом, із цільовим призначенням земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с. Петрівське, вул. Запорізька, буд. 29 Козелецького району Чернігівської області (Державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЯА № 406288, а.с.65).

Позивач вказаний договір дарування оспорює.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності, проте позивач заявила що про порушене право вона дізналася в 2013 році під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки. Вказані доводи ніким не спростовані.

Враховуючи, що ОСОБА_5 і ОСОБА_7 погодились із запропонованим варіантом, що викладений у висновку будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз №С-310 від 16 листопада 2015 року, поділу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Петрівське, вул. Запорізька, буд. 29 Козелецького району Чернігівської області, та дотримуючись вимог ст. 364 ЦК України, суд задовольнив позовну вимогу про поділ житлового будинку з надвірними будівлями.

В цій частині рішення суду апелянтом ОСОБА_5 не оспорюється.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в частині визнання частково недійсним договору дарування, посвідченого 01 червня 2005 року приватним нотаріусом Козелецького районного нотаріального округу Чернігівської області ОСОБА_10 за реєстрованим номером 2063, що укладений між ОСОБА_9 (дарувальник) і ОСОБА_7 (обдарований), та Державного акту серії ЯА №406288 на право власності на земельну ділянку площею 0,3155 га, зареєстрованого у реєстрі за № 2063, кадастровий номер :01:001:0329, що позначена на варіанті 1 виділу частини земельної ділянки за адресою с. Петрівське, вул. Запорізька, буд. 29 Козелецького району Чернігівської області, на плані позначено червоним кольором та має розмір 0,0324 га, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності вказаного договору дарування. Питання правомірності отримання в 2004 році ОСОБА_9 у власність спірної ділянки ОСОБА_5В не оспорювала.

З наведеними висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони в повній мірі узгоджуються з матеріалами справи на нормами закону.

Відповідно до ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних батьків.

Зважаючи, що кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину та враховуючи зміст позовних вимог і доводи апеляційної скарги, твердження позивача про недійсність договору дарування є безпідставними, так як матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б достовірно свідчили про вчинення договору дарування від 01 червня 2005 року з порушенням положень ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначалося вище, позивач не довела факту вчинення правочину в порушення положень ст. 203 ЦК України.

Посилання ОСОБА_5 на ст.377 ЦК України є безґрунтовними, оскільки ця стаття регулює перехід права власності на земельну ділянку у разі придбання житлового будинку. У випадку з ОСОБА_5, остання не придбала частину спірного будинку, а набула на неї право власності в порядку спадкування на підставі рішення суду від 01.07.2008. До спадкової маси земельна ділянка, на якій знаходиться успадкована частина будинку, не входила, про що було зазначено в рішенні Козелецького районного суду від 21.05.2013 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки (а.с.18-20).

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Питання про встановлення сервитуту позивач не порушувала.

Сукупність досліджених матеріалів справи та наявні в ній докази приводять апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм дана вірна юридична оцінка на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи.

Розглядаючи справу відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, тобто в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів

Головуючий:Судді: