Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

іменем україни

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ Ѕ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та визнання права власності на Ѕ частини спільного майна,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись на вимоги ст. ст. 328, 356, 364 ЦК України, просив:

- визнати житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю, виділити йому Ѕ частини із спільного сумісного майна, визнавши за ним право власності на Ѕ частини вказаного житлового будинку;

- виділити йому перелічене ним у позові рухоме майно на загальну суму 25 200 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що із січня 2002 року вони з відповідачкою проживали спільно однією сім'єю, а 31 жовтня 2002 року придбали спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, в якому з 06 листопада 2002 року і по цей час позивач зареєстрований.

Вказав, що у 2003 році на підставі рішення виконкому Гайсинської міської ради від 21 травня 2003 року № 149 вони отримали дозвіл на добудову кухні, ванної кімнати, туалету, комірчини, будівництва гаража та господарської будівлі та за спільні кошти провели реконструкцію будинку, а саме: обклали будинок цеглою, поміняли вікна, двері, підлогу, провели внутрішні роботи зі штукатурення, провели газове опалення, побудували огорожу, внаслідок чого вартість будинку істотно збільшилась, а також набули рухоме майно.

З урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2013 року позивач уточнив свої вимоги в частині розподілу житлового будинку та просив провести його розподіл відповідно до першого варіанта вказаного висновку і визнати за ним право власності на 53/100 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право спільної сумісної власності на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Розділено житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 відповідно до першого варіанта висновку судової будівельно-технічної експертизи Вінницького відділення КНДІСЕ від 31 жовтня 2013 року № 939/940/941/13-21.

Виділено ОСОБА_3 в натурі на праві приватної власності 47/100 частини житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, вартістю 69 149 грн 73 коп., що складається із: житлової кімнати 1-6 площею 10,64 кв. м, житлової кімнати 1-7 площею 11,20 кв. м, житлової кімнати 1-8 площею 15,60 кв. м, Ѕ частини гаража, Ѕ частини воріт з хвірткою, Ѕ частини огорожі.

Виділено ОСОБА_4 в натурі на праві приватної власності 53/100 частини житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1, вартістю 77 329 грн 27 коп., що складається із: передпокою 1-5 площею 14,80 кв. м, коридора площею 3,2 кв. м, ванни площею 2,2 кв. м, туалету площею 1,4 кв. м, кухні площею 13,2 кв. м, комірчини площею 2,1 кв. м, погріба під частиною гаража, Ѕ частини гаража, Ѕ частини воріт з хвірткою, Ѕ частини огорожі.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 089 грн 77 коп. компенсації за різницю у вартості виділених частин будинковолодіння.

Зобов'язано сторони в шестимісячний термін з дня набрання рішенням чинності виконати роботи з улаштування окремих систем газо-, водо-, тепло-, електропостачання частини будинку, провести будівельні роботи: ОСОБА_4 - закласти дверний отвір з житлової кімнати 1-5 в кімнати 1-6, 1-8, ОСОБА_3 - улаштувати дверний отвір (подвійні двері або засклену веранду) для входу в приміщення житлової кімнати 1-7, дверний отвір між кімнатами 1-7 і 1-8, улаштувати перегородку Ѕ частини гаража.

Виділено ОСОБА_3 в натурі на праві приватної власності із спільного майна подружжя рухоме майно на загальну суму 4 000 грн, а саме: ліжко двоспальне вартістю 4 000 грн.

Виділено ОСОБА_4 в натурі на праві приватної власності із спільного майна подружжя рухоме майно на загальну суму 3 970 грн, а саме: меблі кухонні вартістю 820 грн, м'який куток (диван) вартістю 2 600 грн, пральну машину «Десна» вартістю 550 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 15 грн компенсації за різницю у вартості виділеного рухомого майна.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, керувався положеннями ч. 1 ст. 62, ст. 74 СК України та виходив із того, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 під час спільного проживання однією сім'єю набули рухоме майно на суму 7 970 грн, а також внаслідок спільних трудових та грошових затрат істотно, на 96 %, збільшили вартість належного ОСОБА_4 житлового будинку з господарськими будівлями, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання цього нерухомого майна об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 31 жовтня 2002 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 за 9 000 грн (а. с. 78, т. 1).

ОСОБА_3 зареєстрований у спірному будинку з 06 листопада 2002 року.

23 червня 2003 року на підставі рішення виконкому Гайсинської міської ради від 21 травня 2003 року № 149 надано дозвіл на будівництво кухні, ванної кімнати, туалету, комірчини, будівництво гаража та господарської будівлі.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 жовтня 2013 року № 939/940/941/13-21 вбачається, що ринкова вартість вказаного житлового будинку з господарськими будівлями станом на час проведення дослідження складає 210 106 грн, вартість ремонтно-будівельних робіт, проведених з листопада 2003 року, а саме: улаштування 6 вікон, 4 дверей, улаштування опалення, оздоблення стін, стелі, підлоги, обкладений житлового будинку цеглою та облаштування воріт, станом на час проведення дослідження може складати 31 489 грн, що може складати 15 % або 15/100 від вартості будинку. Вартість будівельних робіт з будівництва прибудови (кухні, ванної кімнати, туалету, комірчини), гаража з погребом може складати 170 845 грн, що може складати 81 % або 81/100 від вартості будинку. Висновком експерта запропоновано єдиний варіант розподілу житлового будинку з господарським будівлями (а. с. 159-192).

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що з жовтня 2002 року до осені 2012 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали спільно однією сім'єю та під час їх спільного проживання, внаслідок їх спільних трудових та грошових затрат, спірний житловий будинок істотно збільшився у вартості (на 96 %).

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

З позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що позивач порушував питання про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ Ѕ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та визнання права власності на Ѕ частини спільного майна і на обґрунтування позовних вимог посилався на ст. ст. 328, 356, 364 ЦК України.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вирішуючи спір встановив факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 саме однією сім'єю, не перебуваючи у шлюбі, чим в порушення ст. 11 ЦПК України фактично вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляв вимог щодо встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

За викладених обставин колегія суддів касаційного суду вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано, що за змістом наведених вище норм правові наслідки встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу та встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України пов'язується виключно з набранням законної сили рішенням суду, яким такі юридичні факти встановлені.

Разом з тим збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягають з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що ОСОБА_3 внаслідок саме його трудових та понесених грошових і фінансових витрат здійснено поліпшення спірного житлового будинку, наприклад, виконано переобладнання та ремонтні роботи. При цьому сам по собі розмір грошових затрат сторін або одного із них, a також і певна на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який безумовно свідчить про істотне збільшення вартості майна.

З огляду на вищевикладене колегія суддів касаційного суду вважає, що суди попередніх інстанцій на вказане уваги не звернули, не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, доводів сторін на обґрунтування своїх вимог належним чином не перевірили; не встановили, за який період здійснювалося сторонами будівництво та чи здійснювалося воно внаслідок спільної праці, а тому судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

Г.В. Юровська