Машівський районний суд Полтавської області
Справа № 540/886/15-ц
Номер провадження 2/540/15/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року Машівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Кравець С.В.

за участю: секретаря Кольвашенко А.В.

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

представника відповідачів ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Машівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), -

відповідно до ч.3 ст.209 ЦПК України в судовому засіданні 14 січня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частину Рішення, -

в с т а н о в и в :

у серпні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником двох земельних ділянок площею по 5, 8604 га розташованих на території Михайлівської сільської ради Машівського району. Відповідачі вже кілька років фактично використовують вказані земельні ділянки, але орендну плату не сплачують, посилаючись на те, що договір оренди не укладався. 20.02.2014 ним було видано довіреність на представництво його інтересів відповідачами в т.ч. з питань укладення договорів оренди землі та інших договорів. Того ж дня між сторонами було посвідчено договір позики, за яким позивачу передані коштів в розмірі 200 000 грн, та це зобовязання повинно здійснюватися протягом 20 років за рахунок орендної плати з його земельних ділянок. В той час, при оформленні цих документів він вважав, що між ним та відповідачами будуть укладені договори оренди земельних ділянок, але як вказали останні для цього слід видати довіреність з широким колом повноважень. Крім цього, вони зазначили, що для забезпечення факту укладення договорів позивач має підписати договір позики за яким йому передаються 200 000 грн, які будуть рахуватися як орендна плата. В той час за користування земельними ділянками кошти були передані частково в розмірі близько 75 000 грн. У 2015 році позивач звернувся до відповідачів з вимогою повернути правовстановлюючі документи на що отримав відмову, а тому 02.03.2015 звернувся до правоохоронних органів з заявою про неправомірне володіння його документами, і в газету «Промінь» подав оголошення про втрату Державних актів. 24.06.2015 він отримав свідоцтва про право власності на ці земельні ділянки, а 07.07.2015 його представник повідомив про це відповідача-1. 21.07.2015 він отримав від приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 лист, що від його імені були укладені договори емфітевзису від 07.07.2015, тобто нотаріусу були подані нечинні державні акти на землю, але на його прохання відповідачі відмовилися розірвати укладені договори та вимагали повернення 200 000 грн. 14.07.2015 за його заявою довіреність на імя відповідачів від 20.02.2014 була скасована. У звязку з наведеним на підставі ст. ст. 203, 204, 208, 209, 215, 232, 235, 237, 238, 244, 255 ЦК України, позивач просить визнати недійсними договори про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_7 07.07.2015 за № 1697 та 1698 і стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Відповідачі направили до суду заперечення в якому просять в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначили, що 20.02.2014 між ними та позивачем оформлена грошова позика на суму 200 000 грн за рахунок орендної плати земельних ділянок на строк 20 років. В забезпечення чого позивач видав доручення, заповіт та як заставу Державні акти на право власності на земельні ділянки ЯЖ № 508274 та ЯЖ № 508273. Передача коштів була здійснена під час підписання договору та завірена нотаріусом. 11.02.2015 представник позивача ОСОБА_3 спонукав позивача відновити втрачені правовстановлюючі документи, які знаходяться у відповідачів. За таких обставин є безпідставним оголошення в газеті «Промінь» про втрату правовстановлюючих документів. В той час про наявність саме у них правовстановлюючих документів відповідачі повідомили відділ Держземагенства у Машівському району. За цих обставин 30.06.2015 ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, взамін втрачених державних актів. В той час втрата та недійсність державних актів ніким не визнана, але позивач просив розірвати спірні договори з тих підстав, що його умови суперечать його інтересам, хоча вони були прописані у виданій ним же довіреності. Посилання на те, що позивач отримає збитки в сумі 167, 7 тис. грн є безпідставним, оскільки за 2014 рік ним було отримано 275 тис. грн (а.с. 83-86).

В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримують та наполягають на їх задоволенні. Крім цього, позивач зазначив, що дійсно їздив з відповідачами в м. Карлівку до нотаріуса та підписував якісь документи. Заперечив факт отримання того дня позики в розмірі 200000 грн, оскільки відповідачі документи не повертали, а тому у червні 2015 року державні акти були перереєстровані.

Відповідачі та їх представник проти позову заперечують за безпідставністю та просять у його задоволенні відмовити. При цьому відповідачі зазначили, що ОСОБА_3 телефонував відповідачу-2 та вимагав повернути державні акти, після чого подав оголошення в газету, а вони у свою чергу повідомили про наявність державних актів відділ Держземагенства. Вони дійсно укладати правочин щодо позики коштів в розмірі 200000 грн, які дійсно були передані позивачу, а не уклали договір оренди бо не знали, що так трапиться, також засвідчили, що прихованої угоди купівлі-продажу земельних ділянок укладено не було. Крім цього, відповідач-2 повідомив, що при укладенні оспорюваних договорів не узгоджували питань за ним з позивачем.

Представник відповідачів у свою чергу зазначив, що внаслідок незаконних дій представника позивача ОСОБА_3 і виникла ця ситуація, оскільки він переховував позивача, подав незаконне оголошення в пресі про втрату державних актів, став незаконним ініціатором позовної заяви, а тому він, головний редактор газети «Промінь», який не спростував оголошення в газеті про втрату державних актів та державний реєстратор ОСОБА_8, яка видала незаконні свідоцтва про право власності вчинили злочини.

Третя особа в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи без його участі, проти позову не заперечує (а.с. 154).

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.

Судом установлено, що позивач є власником двох земельних ділянок площею 5, 86 га, призначених для ведення особистого селянського господарства та розташованих на території Михайлівської сільської ради Машівського району, що вбачається з копій Державних актів серії ЯЖ № 508273 та ЯЖ № 508274 від 29.04.2009 та з копій свідоцтв про право власності на нерухоме майно № 39579315 та 39582835 від 24.06.2015 в яких площа земельних ділянок визначена до чотирьох цифр після коми та складає 5, 8604 га і підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав від 24.06.2015 (а.с.11, 13-14, 47, 49-50).

20 лютого 2014 року між відповідачем-1 ОСОБА_4 та позивачем укладений нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого (п.п. 1, 2), ОСОБА_1 отримав від позикодавця 200 000 грн, та повинен здійснити остаточний розрахунок до 20.02.2034р., упродовж 20 років за рахунок орендної плати із двох належних йому земельних ділянок площею по 5, 86 га (а.с. 7).

Цього ж числа 20.02.2014, позивач підписав нотаріальну засвідчену довіреність на імя відповідачів з питань повязаних з управлінням двома його земельними ділянками площею по 5, 86 га (а.с. 8), та склав на їх імя заповіт на ці ж земельні ділянки (а.с. 88).

Сторони не заперечували, що питанням виготовлення державних актів на імя позивача займалися саме відповідачі, які і використовували належні йому земельні ділянки. Позивач також вказував, що дійсно їздив з відповідачами в м. Карлівку до нотаріуса, але не знає, що підписував і коштів в борг не отримував.

Разом з тим, оскільки в судовому засіданні вимоги про визнання вказаних правочинів недійсними не ставилися, вони є чинними, а відтак суд виходить з презумпції їх правомірності.

З пояснень сторін вбачається, що суперечності щодо вказаних земельних ділянок між ними почали виникати у 2015 році.

Так, зокрема 21.02.2015 у місцевій газеті «Промінь» опубліковано два оголошення про втрату державних актів серії ЯЖ № 508273 та ЯЖ № 508274 від 29.04.2009 на право власності на земельні ділянки на імя ОСОБА_1 (а.с. 12, 94, 95).

Сторони не заперечували, що після даної публікації до представника позивача ОСОБА_3 зателефонував відповідач-2 та повідомив, що оригінали державних актів знаходяться у нього. Після цього, 25.03.2015 позивач звернувся до Машівського РВ УМВС з заявою про те, що ОСОБА_4 шляхом обману заволодів належними йому державними актами, користується земельними ділянками та не виплачує орендну плату, про що були внесені відомості до ЄРДР за № 0000004 (а.с. 9). Як видно з матеріалів справи відповідач-1 ОСОБА_4 також звертався до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України, але листом № 5010 від 26.08.2015р. йому було повідомлено, що вказаний факт вже розслідувався Машівським РВ УМВС у межах кримінального провадження № 0000040 від 25.03.2015р., і встановлено відсутність складу злочину, так як конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виник з цивільно-правових відносин (а.с. 101, 120-121).

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Таким чином, з огляду на вказані норми права та враховуючи те, що відповідачі не повертали позивачу державні акти на землю, він, як власник земельних ділянок, без правовстановлюючих документів не міг ними розпоряджатися за власною волею, а відтак в ситуації, що склалася, він міг здійснювати своє право лише після отримання свідоцтва про право власності в реєстраційній службі, тобто шляхом отримання нових правовстановлюючих документів. У звязку з цим представником позивача ОСОБА_3 в РС Машівського РУЮ були замовлені та отримані взамін них свідоцтва про право власності на земельні ділянки (а.с. 13-14, 49-50).

Посилання відповідачів на те, що ними 23.02.2015р. було надано повідомлення до відділу Держземагенства у Машівському районі про неправдивість оголошення про втрату державних актів ОСОБА_1 і про те, що вони знаходяться в ОСОБА_4 під заставою позики в 200 000 грн (а.с. 159), не мають правового значення, оскільки вони їх позивачу не повертали, що унеможливлювало реалізацію останнім гарантованого йому законодавством права по розпорядженню своїм майном. В той час, оскільки в Україні діє мораторій на відчуження земель сільськогосподарського призначення, то вказані земельні ділянки як і державні акти не могли перебувати в заставі у відповідачів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 державний реєстратор показала, що чинним законодавством передбачена можливість видання свідоцтва про право власності на земельну ділянку взамін державного акту, якщо він був втрачений. На підтвердження цього подається газета, де опубліковане оголошення та завірена копія державного акту органом, який його видавав. Питання дійсності державного акту в такому випадку при наявності вже зареєстрованого свідоцтва та вчинення на його виконання правочинів, кожний реєстратор приймає самостійно.

07.07.2015 між відповідачем-2 ОСОБА_5, який діяв від імені позивача та відповідачем-1 ОСОБА_4 укладені нотаріально посвідчені приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 два договори про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) за якими відповідач-1 отримав в користування дві земельні ділянки площею 5, 8604 га. В п. 1.2. зазначено, що земельні ділянки належать власнику на підставі Державних актів від 29.04.2015, а право власності зареєстроване за ним в Державному реєстрі речових прав 24.06.2015. Пунктом 2.1. договору встановлено, що плата за користування земельними ділянками складається зі 100 000 грн, які землекористувач сплатив власнику за всі роки користування до 20.02.2034. (а.с.10, 46, 91).

Дізнавшись про укладені правочини позивач 14.07.2015р. звернувся до нотаріуса Карлівського районного нотаріального округу та скасував довіреність видану на імя відповідачів (а.с. 20-21).

Цього ж числа приватний нотаріус ОСОБА_7 направив на імя позивача лист за № 304/01-16 в якому зазначив, що ним не вірно були вказані правовстановлюючі документи, а тому прохав зявитися для внесення змін до договорів (а.с. 54).

Як зазначив у своєму рішенні Верховний Суд України при розгляді справи № 6-619цс15 від 01.07.2015, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Так, відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі статтею 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному.

Повірений зобовязаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України).

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обовязків шляхом здійснення угод, а тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Зі змісту виданої позивачем на імя відповідачів довіреності вбачається, що він уповноважив їх представляти його в державних та недержавних органах, в т.ч. укладати договори оренди та інші договори, реєструвати їх в РС Машівського РУЮ. Крім цього, вказаною довіреністю позивач уповноважував відповідачів бути його представниками у відповідних органах, установах та організаціях, але не між самими представниками.

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що спірні договори укладені між відповідачами, які є родичами між собою, зокрема батьком та сином, в той час як кожен з них мав рівні права по використанню земельних ділянок позивача, що визначено в довіреності. При цьому, у довіреності не було чітко визначено право відповідачів укладати від імені позивача договорів емфітевзису, а відтак вони можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обовязки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім. В той час, всупереч викладених у довіреності повноважень про реєстрацію відповідних договорів (в т.ч. оренди) в РС Машівського РУЮ, оспорювані договори були зареєстровані приватним нотаріусом Миргородського нотаріального округу чого не було обумовлено в довіреності.

Відповідно до ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Тобто представництво характеризується тим, що цивільні правовідносини виникають між особою, яку представляє представник та третьою особою, в той час як у даному випадку відносини за спірними договорами виникли між представниками позивача, один з якого діяв від його імені.

За таких обставин, оскільки позивач у виданій на імя відповідачів довіреності чітко не обумовлював право на укладення від його імені договорів емфітевзису, їх умови відповідачами з позивачем не узгоджувалися, при цьому між сторонами на цей час існував спір, який виник на початку 2015 року, і в наступному позивач дії відповідачів по укладенню оспорюваних договорів не схвалив, а відтак суд приходить до висновку, що відповідачі вийшли за межі наданих їм повноважень.

Зазначений висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справах № 6-209цс14 (1) від 22.04.2015 та № 3-110гс14 від 23.09.2014.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені в ч.ч.1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

За таких обставин, враховуючи те, що відповідачі вийшли за межі наданих їм довіреністю повноважень по укладенню договорів емфітевзису від 07.07.2015р., які позивач не схвалив і дізнавшись про вказаний факт 14.07.2015р. скасував довіреність, а відтак суд приходить до висновку, що оскільки оспорювані договори укладені поза волею позивача, а тому з наведених підстав позов підлягає задоволенню, і договори емфітевзису посвідчені приватним нотаріусом ОСОБА_7 07.07.2015 за № 1697 та 1698 слід визнати недійсними.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено, а тому на користь позивача з відповідачів, в рівних частках, підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі по 243, 60 грн з кожного.

Крім цього, до матеріалів справи надано договір про надання правової допомоги позивачу адвокатом ОСОБА_9 та копії квитанції про оплаті 300 та 1000 грн, в той час оскільки адвокатом не було подано розрахунку затраченого часу, а позивачем подано копії, а не оригінали квитанцій, а тому правові підстави для їх стягнення з відповідачів відсутні (а.с. 22-24).

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 203, 215, 238, 239, 241, 244 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів про встановлення права користування земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) задоволити.

Визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) сторонами якого є ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 07 липня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1697.

Визнати недійсним договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) сторонами якого є ОСОБА_5, який діяв від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миргородського районного нотаріального округу ОСОБА_7 07 липня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1698.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, в рівних частках, на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі по 243, 60 грн з кожного.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Машівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особою, яка не була присутньою під час проголошення рішення в той же строк з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у випадку його оскарження, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст Рішення виготовлено та підписано 16 січня 2016 року

Суддя: