22-ц/775/118/2016(м)
Категорія 46 Головуючий у 1 інстанції Костромітіна О.О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Зайцевої С.А.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку № 27 по вул.Кольоровій в м. Маріуполі.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2- ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що будинок № 27 по вулиці Кольоровій в м. Маріуполі є власністю ОСОБА_2 на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 24 березня 1992 року (а.с.6).

Сторони перебували у шлюбі з 24 квітня 2007 року до червня 2015 року. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована в будинку з 29 грудня 2010 року постійно, про що зроблено відповідний запис в домовій книзі (а.с.7-9).

Відповідач ОСОБА_4 син ОСОБА_3, зареєстрований в будинку з 11 січня 2011 року.

З довідки голови КСН «Троїцький» вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 з серпня 2013 року (а.с.10).

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірному будинку повязане з поважними причинами, що факт припинення сімейних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не позбавляє відповідачів, як колишніх членів сім*ї власника житла, права користування житловим приміщенням в будинку № 27 по вул.Кольоровій у м.Маріуполі.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно п.34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таку позицію виклав Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі N 6-57цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Так, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що колишня дружина та її син проживали у будинку до серпня 2013 року. Потім між ним - позивачем, та ОСОБА_4 виник конфлікт і відповідач пішов з будинку. ОСОБА_3 деякий час намагалася підтримувати відносини і з ним і зі своїм сином, носила йому харчі. На цій почві між ним та дружиною стали виникати сварки і він поставив умови дружині або він, або син і тоді ОСОБА_3 пішла з дому. У грудні 2015 року Орджонікідзевський районний суд м.Маріуполя вирішував спір про поділ майна між ним та ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що добровільно вона будинок не залишала, а вимушена була це зробити, оскільки у позивача не склалися відносини з її сином ОСОБА_4 ОСОБА_2 неодноразово намагався її побити, виганяв з будинку і тому, вона пішла. Проте, у будинку залишилися її особисті речі та майно, оскільки з 2003 року вони с ОСОБА_2 проживали разом, займалися благоустроєм будинку, який повністю придатний для житла. Спір про поділ майна вже вирішено, але оскільки іншого житла вона на має, вона звернулася до суду із позовом про вселення до будинку в іншому провадженні.

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові, оскільки відсутність відповідачів у будинку пов*язана з поважними причинами. Правова оцінка встановлених обставин справи судом першої інстанцій дана вірно, порушень норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення судом не допущено.

З урахуванням викладених обставин, колегія вважає, що рішення суду відповідає і положенням статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями, внесеними Протоколом N 11 від 11 травня 1994 року), яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі відсутні будь-які докази того, що реєстрація ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушує права позивача щодо володіння власністю, а саме, будинком № 27 по вул.Кольоровій в м.Маріуполі.

Згідно позовної заяви ОСОБА_2 він також вважає, що реєстрація відповідачів порушує його права, оскільки він вимушений оплачувати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 комунальні платежі, що ставить його у складне матеріальне становище.

За положеннями ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Між тим, будь-яких вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з цього питання позивач не заявляв та доказів суду першої інстанції не надавав.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про те, що рішення суду прийнято без урахування та застосування всіх вимог чинного законодавства, без урахування правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Конституційного Суду України щодо даної категорії справ та існуючої практики при розгляді аналогічних справ місцевими судами України, колегія вважає безпідставними, оскільки будь-яких конкретних правових актів, всупереч яким судом постановлено рішення, у скарзі не наведено.

Посилання у скарзі на те, що відповідач ОСОБА_3 більш двох років не зверталася до суду із позовом про вселення до будинку, який належить на праві власності позивачу, не можуть бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщення, оскільки за даним спором дослідженню та доказуванню підлягають обставини та причини непроживання відповідачів за місцем реєстрації, що і було вирішено судом.

Доводи, наведені в скарзі, щодо періоду не проживання відповідачів у спірному будинку, технічного стану будинку, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з їх оцінкою та висновками суду попередньої інстанції, а рішення суду щодо поділу майна між сторонами, на яке посилається представник позивача у скарзі, ухвалене після оскаржуваного рішення і не має преюдиційного значення для вирішення даного спору, оскільки його предметом були інші правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду, позивачем чи його представником апеляційному суду не надано.

Колегія дійшла висновку, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, в ньому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні і підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 та скасування рішення не вбачається.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

ОСОБА_6