ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 2/753/1782/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДЕАК Ю.В.

за участю

позивача ОСОБА_1;

представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_3, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Метал Ворк Україна» (далі по тексту - відповідач, ТОВ «Метал Ворк Україна») про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 29 грудня 2011 року працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Метал Ворк Україна» та 20 березня 2015 року була звільнена з роботи на підприємстві за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

В подальшому, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позивача поновлено на роботі на посаді головного бухгалтера ТОВ «Метал Ворк Україна» з 20 березня 2015 року та стягнуто з останнього 38 578,88 грн. середній заробіток за час її вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Позивач зазначає, що протягом тривалого часу як на її вимогу, так і на вимоги державного виконавця рішення суду про поновлення її на роботі відповідачем виконано не було, відтак просить суд стягнути з останнього на її користь середній заробіток за весь час затримки при виконанні рішення про її поновлення на роботі.

Ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та залучено до участі у ній у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3.

В судовому засіданні позивачем подано позовну заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої вона просила суд стягнути з відповідача на її користь 68 906,04 грн. середнього заробітку за час невиконання рішення суду про її поновлення на роботі, а також зобов'язати відповідача внести до її трудової книжки відповідні записи.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подану позивачем заяву про уточнення позовних вимог, суд приймає їх в частині збільшення розміру стягнення середнього заробітку та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням цих уточнень, водночас відмовляє у прийняті в частині зобов'язання внесення змін до трудової книжки у зв'язку з невідповідністю цих уточнень приписам ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Також позивач та її представник підтримали уточненні позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час невиконання останнім судового рішення про поновлення позивача на роботі, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представник відповідача та третьої особи проти позовних вимог заперечив, вказавши на те, що позивача наказом по підприємству поновлено на роботі 01 липня 2015 року негайно після оголошення рішення суду, доказів виконання судового рішення після цієї дати позивачем під час розгляду справи не надано та у матеріалах справи вони відсутні, у зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 29 грудня 2011 року працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Метал Ворк Україна» та 20 березня 2015 року наказом №172-к на підставі п. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України) була звільнена з роботи на підприємстві за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року позивача поновлено на роботі на посаді головного бухгалтера ТОВ «Метал Ворк Україна» з 20 березня 2015 року та стягнуто з останнього 38 578,88 грн. середній заробіток за час її вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року зазначене рішення Дарницького районного суду м. Києва від 01 липня 2015 року змінено в частині стягнення моральної шкоди, зокрема зменшено її розмір стягнення до 1 000 грн.

Позивач на обґрунтування своїх позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час невиконання судового рішення, вказує на неодноразові звернення до відповідача з вимогами повідомити про виконання рішення суду щодо її поновлення шляхом направлення листів та телеграм, а також на вимоги держаного виконавця стосовно виконання судового рішення.

Водночас, Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України, Закон України «Про виконавче провадження»).

Так, частина перша статті 235 КЗпП України (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України «Про виконавче провадження», а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року №74/5.

Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття «затримка», як «зволікання», «проволока», за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Судом також встановлено, що наказом ТОВ «Метал Ворк Україна» за №185-П від 01 липня 2015 року позивача поновлено на посаді головного бухгалтера ТОВ «Метал Ворк Україна» з 20 березня 2015 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією цього наказу, відтак суд дійшов висновку про негайне виконання відповідачем судового рішення про поновлення позивача на роботі у день його ухвалення.

При цьому суд не бере до уваги посилання позивача на лист вимогу державного виконавця про негайне виконання відповідачем рішення суду та видачу наказу про поновлення її на роботі, оскільки окрім отриманого нею від державного виконавця листа, жодних інших відомостей щодо відкритого виконавчого провадження, зокрема прийнятих державним виконавцем постанов про відкриття виконавчого провадження та інших процесуальних документів під час здійснення виконавчих дій до матеріалів справи не додано, будь-яких клопотань про витребування відповідних доказів ані позивачем, ані її представником під час розгляду справи не заявлялось, хоча права та обов'язки їм були роз'яснені до початку розгляду справи по суті.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, враховуючи викладене, судом достовірно встановлено та не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, видання відповідачем 01 липня 2015 року наказу про поновлення позивача на роботі, тобто виконання ним передбачених трудовим законодавством вимог щодо негайного виконання судового рішення про поновлення на роботі, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, беручи до уваги п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та керуючись стст. 57, 59, 63, 212, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ Ф.А.КАЛІУШКО