У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Леска В.В., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 жовтня 2014 року по справі за поданням державного виконавця міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржив у апеляційному порядку ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 жовтня 2014 року, якою задоволено подання державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження його у праві виїзду за кордон.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, в звязку з чим просить скасувати ухвалу місцевого суду і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не зявились повторно. Зважаючи на те, що доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі, а отже, його позиція апеляційному суду відома, судова колегія відхилила клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справі та, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 197, ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1, маючи заборгованість за аліментами перед ОСОБА_2 у розмірі 23 936,00 грн., з часу відкриття виконавчого провадження аліменти жодного разу не сплатив, на виклик державного виконавця направлений боржнику 12.09.2014 не зявився, що свідчить про його ухилення від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням.

Проте з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи, прав сторін, та з порушенням норм процесуального права.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 15.11.2012 державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа № 712/16423/12, виданого 21.10.2012 Ужгородським міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 960 грн. щомісячно, починаючи з 03.09.2012 до досягнення дитиною повноліття.

Доказів надіслання боржникові копії постанови про відкриття виконавчого провадження в строк, визначений ч. 5 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження", та доказів отримання цієї постанови ОСОБА_1 державним виконавцем не надано.

З обчисленого державним виконавцем розрахунку заборгованості № 1-1218/14 від 24.09.2014 видно, що ОСОБА_1 аліментів не сплачує та станом на вересень 2014 року має заборгованість у розмірі 23 936,00 грн.

У відповідності до наданої на запити державного виконавця інформації Державної податкової служби України, управління Держземагенства в Ужгородському районі Закарпатської області, Держсільгоспінспекції в Закарпатській області, відомості про перебування ОСОБА_1 на обліку в органах ДПС та сплату ним податків відсутні, дані про перебування земельних ділянок у його власності (користуванні) на території м. Ужгорода та Ужгородського району не зареєстровані, техніка за ОСОБА_1 на обліку не значиться (а.с. 12-15).

Згідно довідки головного спеціаліста МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 10.03.2013 у базі даних АІС «Автомобіль» транспортні засоби за ОСОБА_1 не зареєстровані (а.с. 20).

Відповідно до пункту 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV (далі: Закон № 606-XIV), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Згідно ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Отже для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон необхідним є доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладених на нього рішенням.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Апелянт зазначає, що у серпні 2012 року ОСОБА_2, під час розгляду справи про розірвання шлюбу, подала до Ужгородського міськрайонного суду заяву, справжність підпису на якій засвідчено нотаріально, що матеріальних та інших претензій до ОСОБА_1 не має і не матиме. Йому не було відомо про рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25.10.2012 про стягнення з нього аліментів та про відкриття виконавчого провадження, а тому ухилення від виконання рішення суду з його боку не було.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (ч. 5 ст 25 31 Закону № 606-XIV). Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 606-XIV постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються адресатам рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як зазначалось вище, матеріали справи не містять доказів надіслання ОСОБА_1 та одержання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, а отже його твердження, що йому не було відомо про існування виконавчого провадження, не спростовано.

Стосовно тверджень державного виконавця про те, що ОСОБА_1 не зявився на виклик, направлений боржнику 12.09.2014 згідно реєстру рекомендованих листів, необхідно вказати наступне.

До матеріалів справи не додано доказів вручення ОСОБА_1 рекомендованого поштового відправлення з викликом державного виконавця, а також акту про неявку боржника, на який посилався державний виконавець у поданні.

При цьому, у разі неявки боржника без поважних причин на виклик, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має передбачене п. 11 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV право виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ.

За неявку без поважних причин за викликом державного виконавця винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку, зокрема, встановлену статтею 188-13 КУпАП.

Сама по собі неявка боржника на єдиний виклик державного виконавця, до того ж без зясування останнім причин такої неявки та факту отримання виклику боржником, не може свідчити про ухилення ОСОБА_1 від виконання покладених на нього рішенням зобовязань.

Згідно ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Такі заходи, передусім, передбачені ст. 32 Закону № 606-XIV.

Твердження державного виконавця щодо відсутності майна у боржника є передчасним та потребує додаткової перевірки, оскільки згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 13.12.2012 було зареєстровано право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку в с. Бедевля, вул. Волошина, 120, Тячівського району, однак при цьому реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) даної особи зазначено №, що відрізняється від РНОКПП боржника - №.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон стосується гарантованого ст. 33 Конституції України права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, і повинно застосовуватися як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання рішення.

Суд першої інстанції не врахував усі обставини, необхідні для правильного вирішення справи, не зясував, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов'язок.

За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нової ухвали про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 07 жовтня 2014 року - скасувати.

У задоволенні подання державного виконавця міського відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і, відповідно до положень ст. 324 ЦПК України, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча

Судді