АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/740/15-ц 22-ц/774/399/К/16
Справа № 212/740/15-ц Головуючий у першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/399/К/16 суддя Пустовіт О.Г.
Категорія - 21 ( ІІІ ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

за участю секретаря: Євтодій К.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа державний нотаріус Другої Криворізької державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1, який було придбано у період шлюбу із ОСОБА_6

У 2008 році відповідач ОСОБА_4 запропонував йому свої послуги по забезпечення доглядом, харчуванням та утримання житла. Оскільки, позивачеві на той час виповнилося 82 роки, а його дружині ОСОБА_6 - 80 років, він погодився на пропозицію відповідача та 26 січня 2008 року уклав з ним договір про передачу останньому домоволодіння, вважаючи, що після укладення договору відповідач дбатиме про нього, надаватиме матеріальну допомогу та доглядатиме.

Посилаючись на ч. 2 ст. 235 ЦК України та те, що при підписанні оспорюваного договору його не читав та вважав, що укладає договір довічного утримання, позивач просив суд: визнати договір дарування домоволодіння із земельною ділянкою АДРЕСА_1, укладений 26 січня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Криворізької міської державної нотаріальної контори №2, удаваним; визнати недійсним зазначений договір дарування.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заявив про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що судом не було враховано пояснень свідків та нотаріуса, яка у судовому засіданні пояснила, що сторони зверталися до неї з проханням укласти договір довічного утримання, але у зв'язку з тим, що не було достатньо документів, вона запропонувала укласти договір дарування.

Крім того, вважає, що ОСОБА_2 своєчасно звернувся в суд і посилання відповідача на пропуск позовної давності є необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає у рішенні про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, всупереч вищевикладеного, виходив одночасно з недоведеності позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Тому, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, вважає за необхідне змінити мотиви відмови у його задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 січня 2008 року, сторони уклали договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Другої Криворізької держаної нотаріальної контори Тімошиною О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-288, яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 належну йому на праві власності домоволодіння під номером АДРЕСА_1 та земельну ділянку, що знаходиться за тією ж адресою.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що наміру дарувати відповідачеві належне йому на праві власності домоволодіння він не мав й при укладенні договору вважав, що між ними виникнуть правовідносини, що регулюються договором довічного утримання, оскільки він людина похилого віку, хворіє та потребує стороннього догляду, а тому цей договір має бути визнаний удаваним та недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом зазначеної норми дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи на меті отримання жодних вимог матеріального чи морального характеру з боку обдарованого. У свою чергу обдарований набуває права власності на майно за відсутності з його боку обов'язку надання таких вигод.

Згідно ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відповідача утриманням та доглядом довічно.

За змістом зазначеної норми відчужувач добровільно позбавляє себе права власності на майно, маючи на меті отримання певних благ матеріального чи морального характеру з боку набувача. У свою чергу набувач зобов'язується забезпечувати відповідача утриманням та доглядом довічно.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. ( ч. ч. 1 - 3, 6 ст. 203 ЦК України).

Виходячи із положень статті 229 та статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без дотримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, правочин вчинений під впливом помилки відповідно до ст. 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, у кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Дана правова позиція викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі у справі за №6-9цс14, згідно з якою відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Крім того, відповідно до правової позиція, яка міститься й у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі у справі за №6-2087цс15, суд має з'ясувати всі обставини, що передували укладенню спірного договору (зокрема, перевірити доводи позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача належної йому частини будинку, оскільки він є особою пенсійного віку, тяжко захворів і потребував допомоги, а відповідачка запропонувала йому свою допомогу за умови переоформлення на неї частини його будинку), що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК України.

Згідно ж правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, при вирішенні таких спорів судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу його тверджень про те, що спірний будинок є його єдиним місцем проживання.

Зазначені правові висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, в силу ст.360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У позовній заяві позивач зазначив, що правочин ним вчинено під впливом помилки, тобто він помилявся щодо природи правочину, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, про що підтвердив і у судовому засіданні апеляційного суду.

Як убачається з показань свідків, наданих в суді першої інстанції, позивач досяг попередньої згоди щодо передачі у власність відповідачеві належного йому домоволодіння взамін забезпечення його довічним доглядом. Це спричинило виникнення умов для помилки з боку позивача щодо правової природи правочину, прав та обов'язків його сторін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції вищевикладене не врахував та безпідставно вважав, що позивачем не доведено того, що він не розумів змісту укладеного договору.

Разом з тим, спірне домоволодіння у власність обдарованому не передавалося, в ньому постійно проживає і продовжує проживати ОСОБА_2, який є особою похилого віку та іншого житла не має.

Крім того, суд не прийняв до уваги виписку із амбулаторної карти ОСОБА_2, згідно якої останній перебуває на «Д» обліку з діагнозами ІБС, посінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст., ХОЗЛ, хронічний бронхіт, дісциркуляторна енцефалопатія складного генезу, церебросклероз, вестибулярнозрачковий синдром, катаракта обох глаз, атеросклероз сітківки, двустороння нейросенсорна туговухість (а.с. 39-42), що могло суттєво вплинути на розуміння п. 17 договору щодо роз'яснення нотаріусом вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами.

Колегія суддів дійшла висновку, що така помилка позивача має істотне значення і відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_4 просив застосувати строки позовної давності та відмовити в позові (а.с. 43).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено судом, оспорюваний договір дарування було укладено 26 січня 2008 року та його оригінал постійно зберігався у позивача (а.с. 2), тобто останній у будь-який час мав можливість повторно з ним ознайомитись та дізнатись про порушення свого права.

Крім того, з моменту укладення договору дарування, відповідач ОСОБА_4 не здійснював догляд за позивачем та не надавав йому жодної допомоги, а тому колегія суддів приходить до висновку, що про порушення свого права позивач міг довідався відразу після укладення договору, а тому перебіг трирічного строку позовної давності починається з 27 січня 2008 року та закінчується 27 січня 2011 року.

Доводи позивача про те, що про укладення договору дарування замість договору довічного утримання він дізнався лише у 2011 році, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так, при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 зазначив, що довідався про укладення договору дарування у січні 2011 року при зверненні до комунальних служб, а при зверненні до суду з аналогічними позовними вимогами у серпні 2011 року зазначив, що про укладення договору дарування його повідомив відповідач ОСОБА_4 у березні 2011 року.

Оскільки, дані твердження позивача є взаємовиключними та не підтверджені жодними доказами, колегія суддів критично відноситься до пояснень позивача про те, що про укладення договору дарування замість договору довічного утримання він дізнався лише у 2011 році.

Доводи представника позивача ОСОБА_8 - ОСОБА_3 про те, що позовна давність не пропущена, адже позивач вже звертався у 2011 році до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, колегією суддів відхиляються з огляду на наступне.

Як зазначено вище, перебіг трирічного строку позовної давності починається з 27 січня 2008 року та закінчується 27 січня 2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 261, ст. 257 ЦК України перебіг загальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та закінчується через три роки.

Згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Отже, переривання загальної позовної давності можливе в період перебігу трирічного строку позовної давності, а не після його закінчення.

Таким чином, звернення ОСОБА_2 у серпні 2011 року до суду із позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним здійснено поза межами трирічної позовної давності, а тому не тягне за собою її переривання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки задоволенню не підлягають у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності на звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, зміні в частині мотиві відмови у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 листопада 2015 року в частині мотивів відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа державний нотаріус Другої Криворізької державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування домоволодіння та земельної ділянки змінити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: В.П.Зубакова

Судді: Я.М.Бондар

Н.О.Соколан