АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення,-

в с т а н о в и л а:

В липні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про звернення стягнення, мотивуючи тим, що 30 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір №DN10AD, за умовами якого, банк надав останній кредит в розмірі 30.000 доларів 35 центів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 29 квітня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 30 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір застави рухомого майна.

Зазначали, що з метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем ПАТ «А-Банк» 20 жовтня 2010 року було укладено договір поруки за №167.

Посилаючись на те, що всупереч умовам кредитного договору, договору поруки, відповідачі не виконують свої зобов'язання по поверненню кредиту, не здійснюють чергові погашення кредиту, чим порушують взяті на себе зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору та договору поруки, внаслідок чого станом на 14 травня 2012 року загальна заборгованість відповідачів перед ПАТ КБ «ПриватБанк» складає 38.597 долари 64 центи США, що еквівалентно 308.395 грн. 16 коп., з яких: заборгованість по кредиту - 22.762 долари 34 центи США; заборгованість по відсоткам - 3.500 доларів 40 центів США; заборгованість по комісії - 1.105 доларів США 15 центів; заборгованість по пені - 9.361 долар 97 центів США, штраф (фіксована частина) - 31 долар 29 центів США; штраф (процентна складова) - 1.836 доларів США 49 центів, в рахунок погашення якої просили здійснити вилучення та звернути стягнення на предмет застави автомобіль Volkswagen, модель: LT 35, рік випуску: 2004, ТЗ: універсальний автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; стягнути з відповідачів солідарно 10.000 грн.; з відповідача ОСОБА_2 стягнути судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення змінити в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

За ч.1 ст.3, ч.1 ст.11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.10 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України).

Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Поряд із засобами заохочення, виконання цивільних обов'язків забезпечується відповідальністю, яка встановлена договором або актом цивільного законодавства. Будь-яка особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 30 квітня 2008 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитно-заставний договір №DN10AD, за умовами якого, банк надав останній кредит в розмірі 30.000 доларів 35 центів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 29 квітня 2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 30 квітня 2008 року був укладений договір застави рухомого майна, згідно з яким в заставу надано автомобіль: Volkswagen, модель: LT 35, рік випуску: 2004, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_2

З метою належного виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем ПАТ «А-Банк» 20 жовтня 2010 року було укладено договір поруки за №167.

Згідно із ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивачем не надано докази видачі кредиту, відсутня деталізація розрахунку заборгованості та докази належного повідомлення боржника щодо здійснення по примусовому стягненню боргу, не надано оригінали кредитної справи для огляду в судовому засіданні.

Крім того, зазначив в оскаржуваному рішенні, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмові формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї зі сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів.

Однак колегія суддів вважає, що з таким обґрунтуванням підстав відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні їх позовних вимог погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а частиною 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На думку колегії суддів матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів заборгованості за кредитно-заставним договором №DN10AD від 30 квітня 2008 року, а суд першої інстанції не встановив фактичних обставин, неправильно застосував норми матеріального права, не дослідив докази, надані сторонами, та не надав цим доказам відповідної правової оцінки.

Посилання на те, що договір застави транспортного засобу повинен бути нотаріально посвідченим у відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.13 Закону України «Про заставу» також помилкове, оскільки на час укладання спірного договору від 30 квітня 2008 року даний закон діяв в іншій редакції, яка не передбачала обов'язкового нотаріального посвідчення договору застави транспортного засобу.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» позовних вимог виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровськоо області від 18 жовтня 2010 року, яке є чинним на даний час, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину спільної сумісної власності, а саме автомобіль Volkswagen, номер кузова VIN-НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.51).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Тобто, на момент звернення до суду з позовом та на час ухвалення оскаржуваного рішення автомобіль, на який позивач просить звернути стягнення, належить відповідачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який повинен бути залучений судом до участі у справі як співвласник.

Згідно з ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів.

Суд першої інстанції не роз'яснив позивачеві його прав та обов'язків, зокрема, щодо можливості залучення до участі у справі в якості співвідповідача ще співвласника спірного автомобіля ОСОБА_3, не вирішив цього питання в порядку, передбаченому ст.ст.32,33 ЦПК України, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не сприяв здійсненню його прав.

Залишив без належної уваги клопотання відповідача ОСОБА_2 про залучення у якості третьої особи ОСОБА_3 (а.с.131-132).

Апеляційний суд законодавчо не наділений правом залучення до участі у справи осіб, які не брали участі у суді першої інстанції, оскільки відповідно до норм процесуального закону така особа має права й обов'язки при розгляді справи в суді першої інстанції, які порушуються у разі відсутності участі її в цій інстанції.

Також у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року №12 роз'яснено, що відповідно до статті 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими главою І "Апеляційне провадження" розділу V ЦПК України.

На підставі встановленого колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині обґрунтування відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно змінити на підставі п.4 ст.309 ЦПК України та зазначити як підставу для відмови в задоволенні зазначених вимог незалучення до участі у справі особи, чиї права та інтереси зачіпаються заявленим спором.

Крім того, судова колегія вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням наведеного, не позбавлений можливості звернутися до суду з аналогічним позовом.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.