У х в а л а

іменем україни

13 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Коротуна В.М., Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права на Ѕ його частини; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільним сумісним майном подружжя та визнання права на Ѕ його частини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_5, у якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя 9/40 частини житлового будинку АДРЕСА_1, з належною частиною господарсько-побутових будівель, що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20 серпня 1999 року. Також, просила визнати за нею право власності на 9/80 частини вищевказаного домоволодіння.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначала, що з 27 квітня 1991 року по 10 серпня 2012 року сторони перебували у зареєстровано шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_5 придбав 9/40 частини житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель, що розташований за вищевказаною адресою.

Посилаючись на те, що спірне домоволодіння придбано ОСОБА_5 під час перебування у шлюбі, а також за спільні кошти подружжя, просила позов задовольнити.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати спільною сумісною власністю подружжя 11/40 частини житлового будинку АДРЕСА_1, з належною частиною господарсько-побутових будівель, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 11 квітня 1996 року, а також визнати за ним право власності на 11/80 частини вищевказаного домоволодіння.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя 9/40 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20 серпня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Прилуцької державної нотаріальної контори Чернігівської області Ігнатовою Л.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-3914.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 9/80 частини у цій частині вищевказаного об'єкту нерухомого майна.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя 11/40 частини житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 11 квітня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Прилуцької державної нотаріальної контори Чернігівської області Фесик Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1074.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 11/80 частини у цій частині вищевказаного об'єкту нерухомого майна.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 листопада 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_5, суд першої інстанції з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що спірне домоволодіння було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність, за спільні кошти.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як колишнє подружжя, мають право на Ѕ частини у зареєстрованих за кожним часток об'єкту нерухомого майна, незалежно від участі кожного з них під час придбання майна, а також реєстрації часток спірного житлового буднику з належною частиною господарсько-побутових будівель за кожним із сторін.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 22 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.С. Ткачук