РІШЕННЯ

Іменем України

08.02.2016 року Франківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні квартирою, яким просив суд визнати за ним право власності на автогараж по АДРЕСА_2 та піаніно, а за відповідачкою право власності на автомашину «Chevrolet AVEO», державний номерний знак - НОМЕР_1 та зобов'язати відповідачку повернути такі особисті речі: куртка зимова пухова, куртка осіння, куртка осінньо-зимова, жакет утеплений, светер 4 шт., 3 пари джинсів, джинсова куртка, 7 шт. сорочок, 5 шт. футболок, 3 пари шортів, 2 комплекти теплої білизни, 2 шалики, шапка з козирком осіння, шапка з козирком зимова, рукавиці, шуруповерт, фен будівельний, навігатор Garmin і мотоблок, та не чинити перешкод у доступі до квартири АДРЕСА_3.

Свої вимоги мотивує тим, що з 14.07.2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та 16.04.2015 року шлюб між сторонами було розірвано за рішенням суду. Від подружнього життя мають сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2. За час спільного проживання вони набули таке майно: квартира АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_1; гараж по АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Chevrolet AVEO». У добровільному порядку сторони все набути майно розділити не можуть, а тому вважає за слід визнати за ним право власності на вказаний автогараж та на піаніно, яке було придбане ним до шлюбу, а за відповідачкою автомашину «Chevrolet AVEO», державний номерний знак НОМЕР_1. Крім цього, відповідачка відмовилась повернути його особисті речі, та чинить перешкоди у доступі до квартири АДРЕСА_3. Просить позов задовольнити.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позові. Просить позов задоволити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, заперечили проти його задоволення, посилаючись докази які містяться в матеріалах справи та зазначили, що фактично між сторонами здійснився розподіл вказаного майна відповідно до оформлення їх права власності, а щодо особистого майна позивача є безпідставні покликання, оскільки все своє майно забрав позивач та доказів, що таке майно знаходиться у відповідача позивач не надав суду. Однак відповідачкою було поміняно замок у квартирі АДРЕСА_3, а ключів позивачу не було надано. Просять відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників процесу. розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справ і вирішення спорів по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2000 року.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16 квітня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Як роз'яснено у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК).

Від шлюбу сторони мають дітей: сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до ст. 12 КпШС України шлюб укладається в державних органах запису актів громадянського стану.

Статтею 13 КпШС України передбачено, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах запису актів громадянського стану.

Згідно з Прикінцевими положеннями СК України цей Кодекс регулює відносини, які виникли починаючи з дня набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ майна подружжя може бути здійснено у добровільному або судовому порядку.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У відповідності до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Аналогічне встановлено ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю(щодо майна придбаного на час дії цього кодексу - до 01 квітня 2004 року).

Згідно до ст. 69 СК України, ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Відповідно роз'яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конституційний суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Однак, відповідно до положень, викладених у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-612цс15, від 1 липня 2015 року: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування та розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності(ст.63 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою(ст.65 СК України).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, що в період шлюбу сторін було придбане майно, а саме: квартира АДРЕСА_3; квартира АДРЕСА_1; гараж по АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Chevrolet AVEO», однак фактично між сторонами здійснився розподіл вказаного майна відповідно до оформлення їх права власності, а тому суд вважає , що позовні вимоги позивача в частині розподілу майна не підлягають розподілу.

За ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Щодо придбання майна, а саме: куртка зимова пухова, куртка осіння, куртка осінньо-зимова, жакет утеплений, светер 4 шт., 3 пари джинсів, джинсова куртка, 7 шт. сорочок, 5 шт. футболок, 3 пари шортів, 2 комплекти теплої білизни, 2 шалики, шапка з козирком осіння, шапка з козирком зимова, рукавиці, шуруповерт, фен будівельний, навігатор Garmin і мотоблок та піаніно, то в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що такі були придбані подружжям чи одним з подружжя.

Крім цього, доводи позивача про наявність правових підстав вважати, що вищезазначене майно є його особистою приватною власністю та таке майно утримує відповідачка є неналежними, оскільки останній не довів та не надав суду доказів, що придбання такого майна відбулось за рахунок його особистих коштів та знаходиться у відповідача, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача повернути особисті речі не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у доступі до квартири АДРЕСА_3 то такі вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідача визнала та не заперечила, що вона поміняла ключі у вказаній квартирі,чим чинить перешкоди у користуванні таким майном позивачу.

Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні квартирою підлягають до часткового задоволення

Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат на підставі ст.88 ЦПК України, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі по 487,20 грн., що було сплачено при поданні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 27, 30, 57-60, 61, 88, 174, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

позов часткового задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у доступі до квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі в сумі 487,20 грн. судового збору.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мартинишин М.О.