УХВАЛА

іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності; за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на рішення апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 млн. 050 тис. грн, що еквівалентно 500 тис. доларів США строком до 1 липня 2013 року, про що складено розписку. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця ОСОБА_5 переходить право власності на: нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

26 липня 2013 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до неї перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 3 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Оскільки ОСОБА_4 грошові кошти у вказаний в договорі строк не повернула, позивачка просила визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно.

У серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 3 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 млн. 050 тис. грн, що еквівалентно 500 тис. доларів США строком до 1 липня 2013 року, про що складено розписку. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця переходить право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

Зазначала, що 26 липня 2013 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 3 квітня 2013 року між нею та ОСОБА_4 Також умовами цього договору від 26 липня 2013 року було передбачено сплату їй, як первісному кредитору, ОСОБА_3, як новим кредитором, суму коштів, отриманих ОСОБА_4 в якості позики. Оскільки ОСОБА_3 не виконала вказану умову договору, то саме до неї, а не до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_5 просила визнати за нею право власності на спірне нерухоме майно.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 3 вересня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Позов ОСОБА_5 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року рішення районного суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «ФК «Народна позика», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи частково позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що до ОСОБА_3 не переходило право вимоги за договором відступлення права вимоги, оскільки остання не виконала умови цього договору щодо передачі документів новому кредитору, які засвідчують її права, а саме, оригінал розписки, який знаходиться у ОСОБА_5 й вважав обґрунтованими вимоги останньої, оскільки позичальник не виконав умови укладеного договору позики, не повернув кошти й договором передбачався перехід права власності на указані об'єкти нерухомого майна у випадку неповернення боргу.

Скасовуючи рішення районного суду за апеляційною скаргою ОСОБА_6 у частині позову ОСОБА_5 та відмовляючи у задоволенні цих вимог, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 право власності на вказане нерухоме майно набуто на підставі рішень Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, за час її перебування у зареєстрованому шлюбі. Отже, розпорядження спірним майном повинно відбуватися за спільною згодою подружжя.

Проте повністю погодитись з таким висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 3 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого остання отримала грошові кошти у розмірі 4 млн. 050 тис. грн, що еквівалентно 500 тис. доларів США строком до 1 липня 2013 року, про що складено розписку. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник у розписці зазначила, що у випадку неповернення суми позики до позикодавця ОСОБА_5 переходить право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2.

26 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір відступлення права вимоги за договором позики, за умовами якого до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики, укладеним 3 квітня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Також умовами цього договору від 26 липня 2013 року було передбачено сплату ОСОБА_5, як первісному кредитору, ОСОБА_3, як новим кредитором, суму коштів, отриманих ОСОБА_4 в якості позики. Оскільки ОСОБА_3 не виконала вказану умову договору, то саме до ОСОБА_5, а не до ОСОБА_3 перейшло право вимоги за договором позики.

ОСОБА_4 грошові кошти у вказаний в договорі строк не повернула.

Проте апеляційний суд, перевіряючи рішення районного суду, у порядку ст. 303 ЦПК України не врахував наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Як убачається з матеріалів справи, після ухвалення місцевим судом рішення суду і до ухвалення рішення в апеляційному порядку, з 20 червня 2014 року та з 13 серпня 2014 року на підставі договорів іпотеки від 24 грудня 2013 року та від 6 лютого 2014 року власником спірних квартир є ТОВ «ФК «Народна позика» (а. с. 143 - 145).

Отже, ТОВ «ФК «Народна позика» за похідним способом, тобто на підставі договорів, набуло право власності на спірні квартири, що є наслідком правонаступництва, згідно з яким до нового власника перейшли всі права та обов'язки попереднього власника квартир.

Ураховуючи, що пред'явлено позов про визнання права власності на квартири, власником яких на час апеляційного перегляду є інша особа, апеляційний суд повинен був її залучити до участі у справі в порядку сингулярного правонаступництва згідно зі ст. 37 ЦПК України.

Апеляційний суд зазначене не врахував та у порушення вимог ст. ст. 37, 214, 303 ЦПК України не здійснив процесуальне (сингулярне) правонаступництво, не залучив нового власника спірних квартир, ТОВ «ФК «Народна позика», яка ним стала після ухвалення рішення суду, до участі у справі.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик