22-ц/775/104/2016(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Турченко О.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХ В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та просила стягнути з відповідачів на її користь борг за договором позики у розмірі 100000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її син ОСОБА_3 та невістка ОСОБА_4 вирішили купити будинок, але оскільки вони не мали необхідної суми грошей, то вирішили позичити їх у неї. 1 листопада 2012 року відповідачі отримали від неї 100 000 грн. із зобовязанням повернути гроші до 1 серпня 2015 року, що підтверджується розпискою. На позичені гроші вони купили будинок № 7 по вул. Комінтерна у м. Маріуполі. До теперішнього часу гроші їй не повернули, в рахунок погашення боргу переоформити придбаний будинок на неї відмовляються, тому вона просить стягнути вказану суму боргу солідарно в судовому порядку та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики в розмірі 100 000 грн. та у відшкодування судового збору 1 000 грн., а всього 101 000 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням і, посилаючись в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду змінити, ухвалити рішення про стягнення суми боргу та судових витрат також з ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які підтримали скаргу, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 17 липня 2010 року, який розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 12 жовтня 2015 року.

1 листопада 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого відповідач взяв у борг у позивача 100 000 грн., які зобовязався повернути в строк не пізніше 1 серпня 2015 року, що підтверджується розпискою.

За договором купівлі-продажу від 8 грудня 2012 року ОСОБА_3, з письмової згоди ОСОБА_4, придбав 21/25 часток будинку № 7 по вул. Комінтерна у м. Маріуполі за 55 000 грн. Кошти було передано продавцю до підписання договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надано доказів, що отримані від матері грошові кошти ним були витрачені в інтересах сімї, а також відсутня у письмовій формі згода ОСОБА_4 на укладення договору позики, тому, вона не може нести солідарну відповідальність з колишнім чоловіком за зобовязанням по поверненню боргу.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що суму грошових коштів, згідно з розпискою від 1 листопада 2012 року, отримав відповідач ОСОБА_3, а ОСОБА_4 не є стороною спірного договору. Також у розписці не зазначено, що ОСОБА_4 отримувала будь-які кошти від позивача та про її обов'язок повернути ОСОБА_2 грошові кошти в будь-якій сумі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Аналіз зазначених норм матеріального права надає підстави для висновку, що при покладенні обов'язку на одного з подружжя, який не був стороною у договорі позики, доказуванню підлягає укладення договору позики та отримання позики для потреб та в інтересах сім'ї.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач ОСОБА_4 послалася на те, що від спільного шлюбу з ОСОБА_3 вони мають дитину. Сімя заощаджувала і мала власні кошти на придбання будинку, оскільки проживали вони разом з відповідачем ОСОБА_3 ще до реєстрації шлюбу, а будинок був придбаний в 2012 році за 55 000 грн. Їй не було відомо про будь-які боргові зобовязання колишнього чоловіка перед матірю до того часу, поки вона не звернулася до суду з позовом про поділ будинку та автомобіля, який відповідач продав без її відома.

З наданих довідок про дохід ОСОБА_4 за 2010-2012 роки вбачається, що загальна сума її доходу за вказаний період склала 90 712,42 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 не заперечував, що з часу укладення шлюбу вони жили у його батьків, він та колишня дружина працювали і, крім того, він займався приватним ремонтом автомобілів.

Колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що під час розгляду справи належних доказів про укладення договору позики в інтересах сім'ї та використання коштів на потреби сімї ні позивачем ОСОБА_2, ні відповідачем ОСОБА_3 не надано. Зі справи вбачається, що гроші за позикою отримані ОСОБА_3 1 листопада 2012 року, а договір купівлі-продажу будинку укладено 8 грудня 2012 року. Відповідач не довів, що отримані ним кошти за договором позики 100 000 грн. були витрачені саме на придбання будинку, вартість якого, згідно п. 5 договору купівлі-продажу від 8 грудня 2012 року, становила 55 000 грн.

За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення боргу саме з ОСОБА_3 слід визнати законним й обґрунтованим.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року справа № 163цс12, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо укладання між сторонами договору позики, є формальними, не впливають на правильність вказаного рішення суду, суперечать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини і, в основному, зводяться до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень апеляційного суду. Ніяких нових обставин чи доказів, які могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду ОСОБА_3 апеляційному суду не надано.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

ОСОБА_6