Справа № 161/5885/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/60/16 Категорія: 31 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "ПЗУ Україна" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що з вини ОСОБА_4 04.11.2013 року по проспекту Молоді в місті Луцьку сталася ДТП із наїздом на пішоходів - позивачів. Внаслідок вказаної ДТП позивачі отримали тілесні ушкодження: ОСОБА_1- середнього ступеня важкості, ОСОБА_3 легкі тілесні ушкодження, та їм завдано шкоди майнового та морального характеру, тому просили з урахуванням уточнень позову стягнути із відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 115000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, та 3000 грн. на відшкодування витрат за надання юридичних послуг по кримінальній справі; на користь ОСОБА_3 152390 грн. матеріальної шкоди, та 3000,00 грн. на відшкодування витрат за надання юридичних послуг по кримінальній справі; з відповідача ОСОБА_5 «СК «ПЗУ Україна» - на користь ОСОБА_1 4958,74 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 5000,00 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_3 100000,00 грн. на відшкодування шкоди, завданої життю та здоровю, 5000,00 грн. моральної шкоди та 5283,06 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_3 164,90 грн. матеріальної шкоди та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, і на користь ОСОБА_1 1285,92 грн. матеріальної шкоди та 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди,

Стягнуто із відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У решті вимог відмовлено за недоведеністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивачі подали апеляційну скаргу, покликаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили його скасувати в частині стягнення моральної шкоди та витрат по наданню юридичних послуг з відповідача ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки позивачами рішення суду в частині стягнення майнової та моральної шкоди не оскаржено, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.11.2013 року, приблизно о 08 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1, в районі проспекту Молоді в місті Луцьку, Волинської області, порушив Правила дорожнього руху, скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які в наслідок цієї ДТП отримали тілесні ушкодження.

Винним у даній ДТП визнано ОСОБА_4 за ст. 286 КК України та звільнено від призначеного покарання на підставі пункту «Г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Вищевикладені обставини встановлені вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.05.2014 року, який набрав законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Рено», реєстраційний номер НОМЕР_1, застрахована в Приватному акціонерному товаристві Страхова компанія «ПЗУ Україна», що підтверджується Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/1687246, копія якого є у матеріалах справи, відповідно до якого, ліміт відповідальності страхової компанії складає: за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - 100 000грн., за шкоду, заподіяну майну, - 50000 грн.

Судом першої інстанції при вирішенні справи вірно застосовані норми матеріального права.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Суд правильно послався на ст.3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", за якою обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 22 п.22.1, п.23.1 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст.22.3. Закону потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 ч.2 статті 23 Цивільного Кодексу України.

Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного Кодексу України.

При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5% ліміту, визначеного у п.9.3 ст.9 вказаного Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні ДТП.

Рішення суду відповідає роз'ясненням п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", де вказано, що оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується з урахуванням умов договору страхування.

Статтею 23, частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 9 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано виходив із ступеня завданих позивачам тілесних ушкоджень, тривалості лікування, порушення звичного їм способу життя, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, та врахував вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини 3 статті 23 ЦК України).

Також колегія суддів вважає, що позивачами не доведено відповідно до вимог Закону розмір відшкодування витрат, повязаних із наданням юридичних послуг.

Частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно зі ст. 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із надання правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно з п.п.4 п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В матеріалах справи взагалі відсутні дані та розрахунки про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги адвокат по даній цивільній справі. З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору в частині компенсації витрат на правову допомогу.

Враховуючи зазначене, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу судом вирішено правильно без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки позивачами та їх представником не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили понесення ними витрат на отримання юридичних послуг, ні документів які б підтвердили оплату таких послуг.

Тому, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що стягнута за рішенням суду сума моральної шкоди, є обґрунтованою, рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни або скасування немає.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому апеляційною інстанцією не перевіряється.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: