АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/1839/2016 Головуючий у І інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в Апеляційному суді міста Києва цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Дніпровської районної в м. Києві адміністрації, КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визнання права користування жилим приміщенням.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року здійснено заміну неналежного відповідача КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» на належного відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».

Позовні вимоги мотивував тим, що 22 грудня 1990 року ОСОБА_3, його дядько, отримав ордер за №12299 на спірне житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 помер. За життя дядька та за його згодою у вересні 2003 року він вселився до спірної квартири, де проживав разом з дядьком до дня його смерті та продовжує проживати в цій квартирі по теперішній час. За час спільного проживання в квартирі він допомагав дядьку по господарству, оскільки той тяжко хворів та потребував постійної допомоги, купував ліки та продукти харчування, сплачував рахунки за житлово-комунальні послуги. Факт постійного проживання в квартирі його дядька він доводить показами свідків та актом проживання, який не був завірений ЖРЕО-401, про те завірений підписами трьох сусідів. За таких обставин, просив визнати за ним право користування спірним житловим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, діючий в інтересах позивача ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 22 грудня 1990 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано ОСОБА_3 ордер на жиле приміщення №12299 на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 17 травня 2004 року (актовий запис №8702).

Згідно відомостей, викладених у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №401 від 22 серпня 2014 року за вих. №940, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 з 14 лютого 1991 року, знятий з реєстрації 01 квітня 2014 року на підставі листа Відділу реєстрації смерті у м. Києві №752/01-22-2 від 20 березня 2014 року.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч. 1,2 ст. 64 ЖК УРСР).

Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР).

У разі вселення особи до жилого приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування цим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилася як член сім'ї наймача.

При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2014 року у цивільній справі №755/11651/14-ц було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», третя особа ЖРЕО-401 про зміну договору житлового найму та визнання членом сім'ї померлого наймача. Позов Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» до ОСОБА_2, третя особа Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація про виселення задоволено. Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення, (а.с. 106-109)

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року залишено без змін (а.с. 110-112).

При цьому рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 грудня 2014 року встановлено, що факт спільного проживання позивача з наймачем не підтверджений наявними у матеріалах справи доказами, натомість спростовується наданими у судовому засіданні поясненнями допитаних свідків, зокрема ОСОБА_4, яка була двірником, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були сусідами померлого ОСОБА_3 та вказали, що позивач у спірній квартирі разом з померлим постійно не проживав, допомагав померлому в господарстві та роботі, оскільки наймач був тяжко хворий та не міг самостійно доглядати за собою.

Крім того, в судовому засіданні мати позивача, свідок по справі ОСОБА_7, пояснила, що покійний ОСОБА_3 - її рідний брат, постійно проживав у спірній квартирі, був одинаком, не заперечував проти проживання з ним свого племінника позивача по справі, але зважаючи на свій вік, не мав бажання зареєструвати останнього, маючи намір в майбутньому створити свою сім'ю.

Також позивач в своїх поясненнях вказав, що спільність їхнього з дядьком бюджету полягала в тому, що вони разом працювали та витрачали на побут зароблені гроші, проте і цей факт в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, оскільки позивач та його мати стверджували, що покійний ОСОБА_3 хворів, тому його заробітки були сумнівними.

При перегляді рішення суду в апеляційному порядку судом апеляційної інстанції у мотивувальній частині ухвали від 18 лютого 2015 року встановлено, що судом вірно не взято до уваги квитанції про сплату за житлово-комунальні послуги, оскільки квитанції після червня 2004 року, тобто після смерті наймача, не стосуються суті спору, а квитанції за 2004 рік виписані на ім'я наймача ОСОБА_8, й вони не містять доказів оплати послуг саме позивачем.

Та обставина, що позивач разом з сестрою померлого ОСОБА_3 здійснювали організацію і проведення поховання ОСОБА_3, не свідчить про те, що він є членом сім'ї наймача в розумінні ст.64 ЖК України, оскільки зазначені вище дії є лише його правом і виявом поваги до свого дядька.

Окрім того, ОСОБА_3 за період реєстрації та проживання в спірній квартирі до дня смерті (з 14.02.1991 року по 15.05.2004 року) не звертався до ЖРЕО-401 із заявами про реєстрацію інших осіб за даною адресою, а також стосовно нарахування житлово-комунальних послуг на інших осіб, що підтверджується довідками ЖРЕО-401 від 22.08.2014 року (а.с.39).

Показаннями допитаних в судовому засіданні по даній справі свідків ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 не доведено факту постійного проживання позивача в спірному помешканні як члена сім»ї наймача ОСОБА_3, тому суд обґрунтовано не поклав покази свідків в основу судового рішення.

За таких обставин позивач не набув самостійного права користування спірним жилим приміщенням, оскільки спірне помешкання не було його постійним місцем проживання, й ОСОБА_2 не був членом сім'ї померлого наймача квартири.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, обґрунтовано відмовивши в позові.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на правильність постановленого рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірна квартира є єдиним місцем проживання позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки з копії паспорту вбачається, що позивач на момент смерті дядька був зареєстрований разом з батьками за адресою: АДРЕСА_3, тобто зберігав за собою право користування іншим житлом.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам норм матеріального та процесуального закону й не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2015 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: