АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції Лазаренко В.В.
№22-ц/796/3853/2016 Доповідач Українець Л.Д.
Справа №760/4056/15-ц
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Немировської О.В.,

за участю секретаря Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання приватизації недійсною,-

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2015 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання приватизації недійсною.

У мотивування вимог посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого він звернувся до нотаріуса для заведення спадкової справи, де йому стало відомо, що квартира АДРЕСА_1 , не є спадковим майном після смерті його батька, а він не є її співвласником.

На момент приватизації він знаходився на військовій службі і не мав змоги реалізувати свої права щодо приватизації, якими на власний розсуд розпорядилися його батьки, які, не будучи проінформованими посадовими особами органів, які здійснювали приватизацію, що приймати участь в приватизації житлової площі має право кожна особа, яка зареєстрована у квартирі що приватизується. Фактично він не знімався з реєстрації у спірній квартирі, а всі його прописки були тимчасовими і мали умовний, формальний порядок (прописки під час його військової служби тимчасовими, як в службове житло, та здійснювались до місць, що не являлися придатними для проживання з моменту будівництва таких, тобто на момент приватизації спірної квартири він фактично був в ній прописаний як до постійного місця проживання, чого не було враховано.

Таким чином, його право на приватизацію житла не було реалізоване, а приватизація спірної квартири здійснена без урахування його інтересів.

Просив суд визнати всю приватизацію квартири АДРЕСА_1 недійсною.

Рішенням рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що квартиру АДРЕСА_1 було надано його батькові ОСОБА_3 у 1964 році як офіцеру Збройних сил СРСР через Київську квартирно-експлуатаційну частину району. Ордер на квартиру був наданий на всіх членів сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_5 (дочка).

По досягненню 16-річного віку під час отримання паспорта діти автоматично отримували прописку в спірній квартирі. Таким же чином у спірну квартиру був прописаний і він у квітні 1966 року, що підтверджується фактом видачі паспорта, прийняттям його на роботу на посаду лаборанта у Київському вищому артилерійському інженерному училищі 21 вересня 1967 року, добровільним вступом на військову службу 01 вересня 1968 року до Київського вищого танко-технічного училища через Залізничний районний військовий комісаріат м. Києва. Без прописки він не отримав би паспорта, його б на роботу і на військову службу не прийняли.

Також цей факт підтверджується:

- довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що він до призову на військову службу мешкав за адресою: АДРЕСА_2 ;

- поясненнями відповідача про те, що до призову на військову службу він проживав у спірній квартирі;

- показами свідка ОСОБА_6 про наявність у нього у 1966 році паспорта з пропискою в спірній квартирі.

Під час проходження офіцерської служби він забезпечувався службовим житлом у військових гарнізонах відповідно до займаної посади та тільки на строк проходження служби у цьому гарнізоні.

У зв`язку з цим він не виписувався зі спірної квартири, так як отримання службового житла у військових гарнізонах не вимагало виписки із спірної квартири.

Вказує, що копія приватизаційної справи містить різні дані щодо власника (наймача) квартири. Так, в заяві на приватизацію наймачем зазначено ОСОБА_2 , а уповноваженим власником ОСОБА_2 . Згідно довідки про склад сім`ї наймача власника квартири є ОСОБА_2 . У розпорядженні органу приватизації №10261 від 22 березня 1995 року наймачем квартири значиться ОСОБА_7 .

Посилається, що суд першої інстанції під час розгляду справи порушив норми процесуального права щодо повідомлення співвідповідача Відділу приватизації державного житла Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації. При цьому він, відповідач та їх представники заперечували проти розгляду справи 15 вересня 2015 року за відсутності представника співвідповідача. Не зважаючи на це, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання, чим порушив його права та права відповідача, передбачені ч. 1 ст. 27 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено, що 01 лютого 1995 року до керівника органу приватизації із заявою про передачу в приватну власність квартири за адресою: АДРЕСА_2 , звернулась ОСОБА_2 При цьому в даній заяві уповноваженим власником визначено її чоловіка ОСОБА_7 . (а.с. 52)

До заяви про передачу в приватну власність квартири додано Довідку про склад сім`ї наймача квартири, в якій зазначено, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону «Про приватизацію житлового фонду» ОСОБА_2 (власник квартири), ОСОБА_7 (чоловік), ОСОБА_8 (дочка). (а.с. 52)

22 березня 1995 року Виконавчим комітетом Відділу по приватизації житла Залізничної районної Ради народних депутатів м. Києва видано Розпорядження №10261, згідно якого прохання наймача ОСОБА_7 про передачу квартири, в якій він мешкає і яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , задоволено та передано вказану квартиру в приватну спільну власність. (а.с. 54).
Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22 березня 1995 року, виданого згідно розпорядження від 22 березня 1995 року №10261, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної власності ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в рівних частках.
Відповідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2001 року ОСОБА_2 успадкувала 1/3 частину квартири після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 .
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила, що вона являється власником 2/3 частин квартири, а її дочка ОСОБА_8 є власником 1/3 частини квартири.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири).

За приписами ч. 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент приватизації спірної квартири) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив захистити його порушене право на приватизацію квартири шляхом визнання в цілому приватизацію квартири не дійсною, проте статтею 16 ЦК України такий спосіб захисту порушеного права не передбачений.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльність органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Позивач не звертався до суду з вимогами про визнання розпорядження незаконним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, як те передбачено законом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

До того ж, згідно Свідоцтва про право власності на квартиру, співвласником квартири крім відповідача ОСОБА_2 є також ОСОБА_8 , яка не залучена до участі у справі в якості відповідача і права якої зачіпаються вирішенням такого спору.

Отже, суд першої інстанції з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

О.В. Немировська