У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мазур Л.М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, поданупредставником ОСОБА_3, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзіпредставник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановили характер правовідносин сторін у справі та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, виходили з того, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (20 жовтня 2015 року) в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вже було введено тимчасову адміністрацію (з 17 вересня 2015 року), що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», норми якого є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3, на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів, відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ Л.М. Мазур