АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1664/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Аркада», Товариство з обмеженою відповідальністю»Фінанс Траст Груп» про визнання кредитного договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Аркада», Товариство з обмеженою відповідальністю»Фінанс Траст Груп» про визнання кредитного договору недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 жовтня 2006 року між ВАТ «АКБ «Престиж» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_5 (далі - позивач) укладено Кредитний договір № 013-05/397, за умовами якого банк відкрив позивачеві не відновлювальну кредитну лінію з максимальним кредитом у розмірі 1 803 737,70 доларів США на строк користування коштами до 29 березня 2013 року. Позивач вважає, що зазначений договір має бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що при його укладенні та виконанні у відповідача та позивача була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не надано належної уваги здійсненню операцій з валютними цінностями, а відповідачем необґрунтовано трактується поняття валютних цінностей саме іноземною валютою для видачі кредиту. Також відповідачем не доведено, що використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України.

У судовому засіданні представник третьої особи ТОВ «Фінанс Траст Груп» - Хоменко В.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач, відповідач та третя особа: ТОВ «Будівельна компанія «Аркада» в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи судом повідомлені у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 жовтня 2006 року між ВАТ «АКБ «Престиж» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір № 013-05/397 із змінами та доповненнями відповідно до додаткової угоди № 2 від 24 лютого 2009 року, додаткової угоди № 3 від 05 жовтня 2009 року, додаткової угоди № 4 від 18 січня 2010 року, додаткової угоди № 5 від 08 грудня 2010 року, додаткової угоди № 6 від 09 червня 2011 року, додаткової угоди № 7 від 20 вересня 2011 року, додаткової угоди № 8 від 30 березня 2012 року, за умовами якого банк відкрив позивачеві невідновлювальну кредитну лінію з максимальним кредитом у розмірі 1 803 737,70 доларів США на строк користування коштами до 29 березня 2013 року.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_5 посилався на те, що зазначений кредитний договір має бути визнаний недійсним з тих підстав, що при його укладенні та виконанні у відповідача та позивача була відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача, суд першої інстанції правильно керувався тим, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину передбачені статтею 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам - частина 1; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності - частина 2; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі - частина 3; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом - частина 4; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - частина 5; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей - частина 6.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що згідно банківської ліцензії №224, дозволу № 224-1 та додатку до дозволу № 224-1 від 08 лютого 2006 року, АКБ «Престиж» має право здійснювати операції, передбачені п.п. 1 п. 2.3 Постанови НБУ «Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій» (окрім операцій з банківськими металами) та відповідно передбачені ст. 1 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

В додаткові угоді № 4 до кредитного договору № 013-05/397 від 03.10.2006 вказано, що валюта не співпадає з валютою коштів, які знаходяться на рахунку позивальника, кредитор має право самостійно здійснити конвертацію списаних коштів з метою отримання валюти кредиту на міжбанківському валютному ринку України.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що доводи позивача про недопустимість видачі кредиту банком в іноземній валюті є безпідставними.

Що стосується обґрунтування позову в частині відсутності при укладенні та виконанні кредитного договору у відповідача та позивача індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, то відхиляючи вказані обставини, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та дійшов до обґрунтованого та законного висновку про те, що надаючи кредит в іноземній валюті, банк діяв у межах своїх повноважень, кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, вказаний правочин вчинений у формі, встановленій законом, і спрямований на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, а тому позовні вимоги ОСОБА_5 є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом першої інстанції не надано належної уваги здійсненню операцій з валютними цінностями, а відповідачем не доведено, що використання готівкової іноземної валюти на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, яка надається виключно на підставі окремої постанови Правління Національного банку України були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_5 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року - залишити без мін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: