Справа № 360/2161/15-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/1200/16 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 1 18.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А., Дмитрієвої Л.Д.,

при секретарі Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Бородянська районна державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним та визнання права власності на житловий будинок,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку незавершеного будівництвом за АДРЕСА_1, укладеного 21 серпня 2009 року між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, та визнання за ним, ОСОБА_2, права власності на вищевказаний будинок.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що вищевказаний будинок незавершеного будівництва за АДРЕСА_1 у 2009 році фактично купив він за кошти, отримані від продажу спадкового будинку в м. Кривий Ріг, а відповідач ОСОБА_3, яка є його тіткою, добавила при купівлі будинку 6 000 доларів США. Сторони домовились оформити договір купівлі-продажу житлового будинку на ОСОБА_3, яка після завершення ОСОБА_2 будівництва будинку зобов»язалась переоформити право власності на будинок на нього.

У 2014 році позивач ОСОБА_2 закінчив будівництво будинку та вселився до нього разом із сім»єю, однак відповідач ОСОБА_3 відмовляється від переоформлення права власності на будинок на нього всупереч існуючій між ними домовленості.

Враховуючи викладене, позивач просив суд ухвалити рішення про визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку незавершеного будівництвом від 21 серпня 2009 року з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, та визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 серпня 2009 року між ОСОБА_4, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_5, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку незавершеного будівництвом за АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2-2177 (а.с.9-11). Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купила житловий будинок незавершений будівництвом (готовністю 52 відсотки), що знаходиться в АДРЕСА_1, розташований на земельній ділянці, яка не приватизована.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року за № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4, як продавцем, було передано ОСОБА_3, як покупцю, житловий будинок незавершений будівництвом під АДРЕСА_1, а ОСОБА_3, як покупцем, було передано ОСОБА_4, як продавцю, грошові кошти за будинок, тобто сторонами правочину вчинені дії на його виконання, що виключає можливість застосування ст. 234 ЦК України як підстави для визнання даного правочину недійсним.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що позивачем, всупереч вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу є фіктивним, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: