Єдиний унікальний номер 219/4313/15-ц Номер провадження 22-ц/775/14/2016
Головуючий у 1 інстанції: Фролова Н.М.
Доповідач: Тимченко О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів: Дундар І.О.,Корчистої О.І.

за участю секретаря Чуряєва В.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє від імені малолітньої ОСОБА_6, про визнання спільною сумісною власністю, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що ОСОБА_7 був її чоловіком, ОСОБА_3 є їх спільною дитиною, ОСОБА_8 є матір'ю її чоловіка. В період з 14 березня 1987 року по 09 березня 2004 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 До укладання шлюбу ОСОБА_7 мав на праві особистої власності житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1, який був непридатний до житла. Після реєстрації шлюбу вона разом з чоловіком розвалили старий саманий будинок та побудували на його місці новий житловий будинок з надвірними спорудами . Це підтверджено свідоцтвом на право власності на житловий будинок від 13.03.1989 року, як на новий об'єкт права власності. Більш 17 року вони проживали разом в цьому будинку, вели спільне господарство. 09 березня 2004 року її чоловік помер, після його смерті відкрилась спадщина в вигляді спірного будинку. У встановлений законом строк вона, донька та мати померлого звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. До сьогодні ні один із спадкоємців не отримав свідоцтво про право на спадщину. Вважає, що спірний будинок є спільним майном подружжя. Просила суд визнати спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_1, визнати за нею право власності на ? частину спірного будинку, залишити у власності ОСОБА_7 ? частину спірного житлового будинку.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково: визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності, набутим за час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового будинку. В іншій частині позову відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_4 принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин норми ЦК 2003 року, яки не підлягали застосуванню, натомість застосуванню до спірних правовідносин підлягали норми ЦК Української РСР, 196 року та Кодекс про шлюб та сім'ю України, яки були чинними на час виникнення правовідносин. Суд не надав належної правової оцінки тому, що свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок видано не на новостворене майно, а на вже існуючий будинок, придбаний згідно договору купівлі продажу від 17.02.1975 року № 721, тобто ще до укладання шлюбу. Доказів того, що спірний будинок є новоствореним майном позивачкою не надано, документи на нестворене нерухоме майно відсутні. Технічний паспорт, наданий позивачкою, який виготовлений на її замовлення в 2014 році, не є документом про право власності на новостворене майно та не підтверджує факт введення будинку в експлуатацію. Крім того, зазначення у технічному паспорті, що роком забудови є 1987 рік суперечить іншим матеріалам справи. Крім того, судом не враховано, що позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто вже підчас дії ЦК 2003 року, за яким строк позовної давності складає три роки и позивачкою він пропущений .

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Позивачка ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просили її відхилити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_5, яка діє від імені малолітньої ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить телефонограма №137 вів 14.01.2016 року( а.с.236).

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимоги ОСОБА_2 про залишення у власності ОСОБА_7 ? частини спірного житлового будинку ніким не оскаржується, тому апеляційним судом не ревізується.

Як зазначено в ст. 303 ч. 1 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2. ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з ОСОБА_7 з 14.03.1987 року, який зареєстровано відділом ЗАГС виконкому Артемівської міської ради Донецької області , а/з №154, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 ( а.с.5). ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 (а.с.6). Згідно копії договору від 17.02.1975 року ОСОБА_7 купив одноповерховий, жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1, житлова площа будинку 9,35 кв.м. (а.с.78-79). Як вбачається із копії виписки з рішення №224 виконкому Артемівської міськради народних депутатів від 18.04.1979 р. протокол №10, виконком Артемівської міської ради народних депутатів вирішив: дозволити ОСОБА_7 побудувати новий будинок замість старого, що прийшов в непридатність по АДРЕСА_1. Старий будинок розібрати (а.с.83). Копії дозволу на виконання робіт по будівництву, підтверджено, що Інспекція Держархбудконтролю м. Артемівська дозволила ОСОБА_7 виконання будівельних робіт по возведенню житлового будинку з надвірними спорудами на присадибній ділянці в АДРЕСА_1 (а.с.82). Відповідно до акту виносу в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника від 10.05.1979 р. встановлено в натурі межі присадибної ділянки, яка виділена ОСОБА_7 для будівництва індивідуального жилого будинку. Земельна ділянка знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.84). Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 13.03.1989 р. Міський відділ комунального господарства м. Артемівська Донецької області посвідчує, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_7 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Артемівської міськради народних депутатів №77/1 від 01.03.1989 р. взамін договору купівлі-продажу від 17.02.1975 р. рр. №721 (а.с.7). Згідно відомостей Першої Артемівської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_11, прийняли спадщину, ОСОБА_1 відмовилася від прийняття спадщини на користь сина спадкодавця ОСОБА_10 Свідоцтво про право на спадщину не видавались. (а.с.68-73). ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.96), після його смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до нотаріальної контори и заявою про прийняття спадщини. ( а.с.109).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходи з того, що спірний будинок був побудований подружжям за час знаходження у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя тому позивачка має право на ? частину спірного домоволодіння.

Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, встановивши обставини у справі, застосував до спірних правовідносин положення ст.60 СК України та 368 ЦК України (2004 року), не звернувши увагу, що спірний будинок було придбано та побудовано ОСОБА_7 у період 1975-1989 років під час дії Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР в редакції 1969 року та Цивільного Кодексу Української УРСР 1963 року, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 24, ст. 25, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), чинного на час придбання спірної частини квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію).

Відповідно до частини 2 статті 28 КпШС України суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Позовних вимог про визнання майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них заявлено не було.

Як вбачається зі матеріалів справи, 17 лютого 1975 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_13 житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 9,36 кв.м. (а.с.78).

Згідно дозволу на проведення робот по будівництву, ОСОБА_7 інспекцією держархбудконтроля м. Артемівська надано дозвіл на проведення будівельних робіт по будівництву житлового будинку за адресою:АДРЕСА_1, згідно рішення Артеміської міськради від 18 квітня 1979 року № 224 (а.с.82).

Випискою із рішення № 224 від 18 квітня 1979 року підтверджено, що ОСОБА_7 надано дозвіл на знос старого будинку та будівництво нового (а.с.83).

Згідно акту виносу в натурі земельної дільниці індивідуального будівництва затвердженого від 19 травня 1979 року, встановлено в натурі межи присадибної земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1. (а.с. 84).

Згідно копії свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 13.03.1989 р. Міський відділ комунального господарства м. Артемівська Донецької області посвідчує, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_7 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Артемівської міськради народних депутатів №77/1 від 01.03.1989 р. взамін договору купівлі-продажу від 17.02.1975 р. рр. №721 (а.с.7).

Відповідно до акту прийому індивідуального домоволодіння , затвердженого рішенням виконкому міської ради м. Артемівська №77/1 від 01.03.1989 року, прийнято в експлуатацію домоволодіння АДРЕСА_1.

Зазначений акт також узгоджується і з даними зазначеним у технічному паспорті на спірний будинок, виготовлений 21.05.2014 р. КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 86,17 кв.м., житловою площею 52,28 кв.м. (а.с.9 на звороті), рік побудови 1987 -1989 (а.с.11). , тобто в період шлюбу.

Таки ж данні містяться і у технічному паспорті на будинок, виготовленому 25.07.1988 року, де зазначено, що житловий будинок побудовано у 1987-1988 роках ( а.с.223).

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14,ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 підтвердили, що будинок АДРЕСА_1, був побудований подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_2 у період шлюбу, доказів яки б спростовували пояснення зазначених свідків, відповідачами суду не надано.

У 1969 році порядок набуття права власності регулювався Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ) та прийнятою відповідно до Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08. 1948р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі-Постанова), які, зокрема визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу кожен громадянин мав право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови передбачалось, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Таким чином за Указом та Постановою підставою виникнення права власності на жилий будинок був факт його збудування з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР затверджено Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до пунктів 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі правовстановлюючих документів, перелік яких містився у Додатку № 1 до Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 Додатку № 1 правовстановлюючим документом на житловий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.

Виходячи із вищенаведеного колегія суддів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спірного будинку сумісним майном подружжя та визнання за нею права власності на ? частину будинку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне домоволодіння було побудовано ОСОБА_7 до шлюбу не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, посилання у акті прийому індивідуального домоволодіння від 01 березня 1989 року на дату закінчення будівництва у 1981 році, на мають правового значення, оскільки діючим на той час законодавством набуття право власності не пов'язувалось з датою закінчення будівництва.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 були предметом дослідження суду першої інстанції, висновки суду вони не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 86,17 кв.м., житловою площею 52,28 кв.м.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: О.О. Тимченко

Судді: І.О. Дундар

О.І. Корчиста