Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/256/13- ц

номер провадження 2/695/3/16

21 січня 2016 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі :

головуючого судді Чирви О.І.

при секретарі Остроглазовій Л.М.

з участю

законного представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

державного нотаріуса Компанієць О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Золотоноша цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа - державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_5. Із врахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29 березня 2010 року між нею та ОСОБА_6, стягнувши при цьому з ОСОБА_3 40 000 гривень , отриманих останнім від продажу спірної квартири.

Свій позов позивачка мотивувала тим, що не мала наміру укладати з відповідачем-1 договір купівлі-продажу квартири, оскільки іншого житла не має. Вона вважала, що підписує акт перевірки тяги у вентиляційній шахті , який їй запропонувала підписати невідома жінка. Крім того, позивачка стверджує, що, враховуючи стан її здоров'я, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у момент підписання оспорюваного договору купівлі-продажу. Також, зазначила, що коштів від продажу не отримувала, їх отримав її онук, відповідач-2 у справі - ОСОБА_3, а тому вважає, що після визнання договору купівлі-продажу недійсним саме він повинен повернути отримані від продажу квартири кошти в сумі 40 000 гривень відповідачу-1 - ОСОБА_6

У судовому засіданні законний представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та ствердив суду, що його мати є хворою людиною, має психічні розлади, а тому рішенням Золотоніського міськрайонного суду від 28 грудня 2012 року вона визнана недієздатною . Представник вважає, що ОСОБА_1 не усвідомлювала, що продає квартиру, її ввів в оману онук ОСОБА_3, який фактично і продав квартиру. Позивачка вважала, що робить на його ім'я заповіт на квартиру, продавати її не мала наміру, бо це у неї єдине житло.

Відповідачі в судовому засіданні позовних вимог не визнали, ствердили, що ОСОБА_5 на час укладення договору купівлі-продажу була дієздатною, усвідомлювала, що вона робить. Її бажанням було вирішити питання з боргами онука, щоб він не мав проблем, а останній, у свою чергу, повинен був забрати бабусю до себе проживати .

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, третьої особи по справі - державного нотаріуса, спеціаліста, експерта, свідків приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, при цьому виходить із наступного.

Згідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно , на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства , звичаїв ділового обороту , вимог розумності та справедливості.

Загальними вимогами чинності правочину згідно до ст. 203 ЦК України є наявність вільного волевиявлення учасника правочину , яке повинно відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Істотне значення для правочину відповідно до ст. 229 ч.1 ЦК України має природа правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У своєму позові позивачка ОСОБА_5 просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 29 березня 2010 року між нею та ОСОБА_6 з підстав введення її в оману та з підстав неусвідомлення позивачкою значення своїх дій ( ст.ст. 225 та 230 ЦК України).

Вчинення правочину під впливом обману згідно ст. 230 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Положеннями цієї статті встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Отже, обман має місце тоді, коли одна сторона навмисне вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням або коли сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчує їх існування. Обманні дії з суб'єктивної сторони характеризуються наміром щодо навмисного замовчування обставин, знання яких може перешкодити здійсненню правочину, чи повідомлення неправдивих відомостей.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається із пояснень законного представника позивачки ОСОБА_1, його мати, позивачка по справі ОСОБА_5 підписуючи договір купівлі-продажу, вважала, що підписує заповіт на ім'я онука ОСОБА_3 Сама ж позивачка, яка, будучи дієздатною, власноруч підписала позовну заяву, де зазначила, що не продавала квартиру, не зверталася до нотаріальної контори з метою посвідчення договору купівлі-продажу. Коли їй надали для ознайомлення зазначений договір, то вона в ньому впізнала документ, який надавала для підпису працівник газової служби, а саме акт перевірки тяги у вентиляційному каналі.

Вищезазначені пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 різняться між собою, особи вказують на різні обставини щодо наявності ознак обману в діях ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Окрім того, такі пояснення позивачки та її законного представника спростовуються поясненнямитретьої особи по справі - державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г., яка суду повідомила, що добре пам'ятає позивачку ОСОБА_5, яка особисто була присутня в нотаріальній конторі в день укладення договору купівлі-продажу квартири, якихось фізичних вад чи особливостей поведінки в останньої вона не спостерігала. ОСОБА_5 і раніше заходила до нотаріальної контори на консультацію, особисто з'ясовувала, які документи їй необхідно зібрати, щоб оформити договір купівлі-продажу квартири. Нотаріус роз'яснювала сторонам зміст договору купівлі-продажу.

Аналогічні пояснення надали суду відповідачі: ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які були присутні під час укладення договору купівлі-продажу в нотаріальній конторі. Відповідачі ствердили, що позивачка свідомо укладала договір купівлі-продажу квартири та розуміла його наслідки.

Свідок ОСОБА_8 також суду повідомив, що його бабуся ОСОБА_5 свідомо продавала квартиру, ніхто нікого не обдурював, він обіцяв, що забере її жити до себе .

Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку , що позивачем не надано жодного переконливого доказу щодо застосування обману стосовно позивачки ОСОБА_5 для укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання недійсності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 29 березня 2010 року з підстав не усвідомлення позивачкою ОСОБА_5 значення своїх дій у момент вчинення правочину, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як вбачається із акта судово-психіатричної експертизи № 517 від 12.11.2014 року (том 3 а.с. 3-16) - підекспертна ОСОБА_5 станом на 29.03.2010 року під час укладення спірного правочину , з урахуванням її вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних особливостей, рівня розумового розвитку та умов мікросередовища , усвідомлювала реальний зміст власних дій не в повній мірі та відповідно не в повній мірі могла передбачати їх наслідки. … 29 березня 2010 року ОСОБА_5 виявляла ознаки органічного психічного розладу, з помірно вираженими когнітивними та емоційно-вольовими розладами, недостатністю критичного компоненту мислення, що … істотним чином впливало на її здатність повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Експерт ОСОБА_9 у судовому засіданні роз'яснив висновок експертизи, а саме слова: « ОСОБА_5 усвідомлювала реальний зміст власних дій не в повній мірі», зазначивши, що даний вислів необхідно розуміти, не як наявність психічних розладів у підекспертної ОСОБА_5 та її нездатність усвідомлювати значення своїх дій, а як здатність усвідомлювати значення своїх дій з уповільненням у часі.

Державний нотаріус Золотоніської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г., яка нотаріально посвідчувала спірний договір купівлі-продажу, суду зазначила, що ОСОБА_5 під час укладення договору купівлі-продажу квартири вела себе адекватно, її поведінка не викликала у неї ніяких підозр щодо психічного здоров'я позивачки. Остання точно знала, що продає квартиру, особисто консультувалася у неї напередодні по питанню відчудження квартири. Позивачка також неодноразово користувалася послугами нотаріальної контори до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, тому вона знає її тривалий час і може з впевненістю ствердити, що на момент посвідчення договору, ОСОБА_1 розуміла значення своїх дій і могла керувати ними.

Факт того, що позивачка ОСОБА_5 в повній мірі розуміла, що продає квартиру, в судовому засіданні ствердили відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3, свідок ОСОБА_8

Із Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1390/0/4-12 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» вбачається , що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України) (постанова від 29 лютого 2012 р. № 6-9цс12).

Отже, із вищевикладеного не вбачається , що ОСОБА_5 була абсолютно неспроможною в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Суд також критично оцінює твердження законного представника позивачки ОСОБА_1 щодо недієздатності ОСОБА_5, оскільки факт настання недієздатності позивачки має місце лише з 28.12.2012 року, тобто через 2 роки після вчинення оспорюваного правочину.

Стосовно стягнення з відповідача-2 ОСОБА_3 коштів у сумі 40 000 гривень, які він отримав від продажу квартири, то вирішуючи позов у цій частині суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 216 ЦК України - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Оскільки суд не знайшов підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що укладений 29 березня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, то , відповідно, немає підстав і для стягнення коштів, одержаних на виконання правочину. Крім того, відповідач-2 - ОСОБА_3 не є стороною правочину.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що даний позов не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, а тому відмовляє ОСОБА_5 у його задоволенні в повному об'ємі.

Керуючись ст.ст. 208-215 ЦПК України, ст.ст. 6,12, 203, 216, 225, 230, 627 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Золотоніський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя О.І.Чирва

Повний текст судового рішення виготовлено 25.01.2016 року.