Справа № 199/7113/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18 лютого 2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права користування житловим приміщенням, зазначивши, що квартира АДРЕСА_1 складається із трьох ізольованих кімнат загальною площею 47,8 кв. метрів. До 2000 року будинок №44 по вул. Мольєра належав ВАТ Дніпропетровському металургійному заводу ім. Комінтерна, а з 2000 року був переданий на баланс обласного ЖКП «Південне», і пізніше у комунальну власність територіальної громади м. Дніпропетровська, що підтверджується копіями відповідних документів. В січні місяці 1972 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради було видано ордер №9 на ім'я ОСОБА_2 Харлампієвни на сім'ю із чотирьох осіб, тобто було надано право вселення у дві кімнати квартири АДРЕСА_2 загальною площею 32,15 кв.метрів. Сім'я ОСОБА_2, яка померла 23 березня 1976 року, складалась із її сина - ОСОБА_3 Францієвича, який помер 22 жовтня 2012 року, батька позивача; ОСОБА_4, яка померла 14 липня 1975 року, матері позивача та самої позивачки (шлюбне прізвище -ОСОБА_1). У двох кімнатах квартири №51 залишилась проживати позивач зі своєю сім'єю, яка на тепер складається також із чотирьох осіб: її та її доньки- Дорофєєвої Ємілії Олегівни, ІНФОРМАЦІЯ_1; її чоловіка- Майного ОСОБА_5, 14 липня 1962р. народження та чоловіка її доньки- Свибовича ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. В іншу кімнату без надання ордеру на підставі наказу по заводу №39583 від 22.07.2005р. було вселено ОСОБА_7, який фактично у квартирі не проживав і не з'являвся, та який помер 19.02.2008 року. Особовий рахунок на дві кімнати у спірній квартирі на ім'я позивача, тобто, як вона зазначає, вона є наймачем двох кімнат площею 31,3 кв.м.

Оскільки починаючи з 2005 року і до тепер у третій кімнаті площею 16,2 кв. метра ніхто не мешкає, тому позивач і члени її сім'ї почали користуватися цією кімнатою, оплачувати всі комунальні послуги за неї разом із своїми, утримувати її за свій рахунок шляхом здійснення в ній ремонту та заміни теплопостачання і електричного обладнання.

Кімната, що звільнилася є суміжною і має площу 16,2 кв. метрів. Інші дві кімнати якими вони також користуємося мають площу 20,5 кв.м і 11,1 кв.м, що загалом становить площу жилих кімнат 47,8 кв. метрів. З урахуванням норм, передбачених статтею 47 ЖК України -13,65 кв.м на одну особу, загальна площа жилих кімнат на 4-х осіб повинна складати - 54,6 кв.м.,тобто фактична площа 3-х кімнат на 6,8 кв. метрів менша за нормативну.Окрім того необхідно зазначити, що один із членів її сім'ї за станом свого здоров'я у відповідності до вимог ч.З ст.34 ЖК України потребує поліпшення житлових умов. До того ж, донька позивача очікує на збільшення своєї сімї у звязку з народженням дитини.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на той факт, що вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

Вислухавши представників сторін, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 Харлампієвни, яка померла 23 березня 1976 року, відповідно до ордеру № 9, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради у 1972 році, було надано право в складі 4-х осіб,а саме: сина ОСОБА_3 Францієвича, який помер 22 жовтня 2012 року, батька позивача; ОСОБА_4, яка померла 14 липня 1975 року, матері позивача та позивачки (шлюбне прізвище - ОСОБА_1), на зайняття двох кімнат площею 32,15 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3.

На теперішній час позивач разом з зі своєю сім'єю, яка на тепер складається також із чотирьох осіб: її та її доньки- Дорофєєвої Ємілії Олегівни, ІНФОРМАЦІЯ_1; її чоловіка - ОСОБА_8, 14 липня 1962р. народження та чоловіка її доньки - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 поживають у вищевказаній квартирі, відповідно до довідки № 236, виданої комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційне підприємство № 43» Дніпропетровської міської ради. В іншу кімнату без надання ордеру на підставі наказу по заводу №39583 від 22.07.2005р. було вселено ОСОБА_7, який помер 19.02.2008 року.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на

підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -

житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності -

відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем -

громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Як слідує з матеріалів справи, з позивачем договір найму вищевказаного житлового приміщення не укладався. Договір № 1 про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території від 18.02.2014 року, укладений між КП «ЖЕП-43»ДМР та позивачем, підтвердження факту найму житла не являється.

Відповідно до статті 30 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку належать до самоврядних повноважень органів виконавчих органів місцевих рад.

Статтею 51 ЖК України передбачено, що жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради

народних депутатів за участю громадської комісії з житлових

питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад,

представників громадських організацій, трудових колективів.

Отже, враховуючи вищевикладене, Дніпропетровська міська рада не є належним відповідачем у справі, оскільки питання надання житлових приміщень відноситься до компетенції виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради.

Також позивачем не надано належних та допустимих доказів спору з відповідачем, оскільки позивач зверталась до відповідача лише з питання приватизації житлового приміщення та отримала розяснення з цього приводу. Щодо надання звільненого ізольованого житлового приміщення відповідно до вимог ст. 54 ЖК України позивач ні до відповідача, ні до виконкому Дніпропетровської міської ради не зверталась, таким чином звернення до суду за захистом своїх житлових прав є передчасним.

Крім того, судом встановлено, що ордер, виданий ОСОБА_2 виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради у 1972 році, було видано на право зайняття двох кімнат в квартирі АДРЕСА_4, натомість позивач просить визнати за нею право користування кімнатою у квартирі АДРЕСА_5. Належних та допустимих доказів тому, що це є одне й те ж спірне житлове приміщення, суду також не надано

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача не знайшли свого законного обґрунтування, а тому є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 6, 130, 214-215 ЦПК України, ст. ст. 51, 54 ЖК України, суд

ВИРІШИВ:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: