Справа № 127/2100/13- ц Провадження № 22-ц/772/10/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 30Доповідач Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі: головуючого судді Панасюка О.С., суддів Міхасішина І.В., Берегового О.Ю., з участю секретаря Топольської В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок злочину, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2015 року,

встановила:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_7, відповідно до якого вимагала стягнути на її користь 33774 грн у відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину, передбаченого ст. 365 КК України, та 20000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вказувала, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 3 вересня 2012 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. п. «г» та «ґ» Закону України «Про амністію в 2011 році» за те, що він 10 липня 2011 року самовільно умисно демонтував належний їй металевий гараж, вартістю 33774 грн, чим завдав збитків на цю суму, а також внаслідок протиправних дій ОСОБА_7, знищення її майна ОСОБА_2 зазнала моральних страждань у виді негативних душевних переживань приниження, роздратування, зневіри, пригнічення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 8 травня 2013 року у звязку зі смертю 17 лютого 2013 року відповідача ОСОБА_7 до участі у справі залучено його правонаступників: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Ухвалою від 12 листопада 2013 року позовну заяву в частині вимог про відшкодування моральної шкоди залишено без розгляду.

5 травня 2015 року ОСОБА_2 подала заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просила суд зобовязати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 протягом трьох місяців з часу набрання рішенням у справі законної сили передати їй за адресою: м. Вінниця вул. Литвиненка, 9, металевий гараж, розміром 6,4 м Х 3,3 м Х 1,84 м, з характеристиками, зазначеними у висновку будівельно-технічної експертизи № 895 від 7 червня 2012 року, що знаходиться в матеріалах кримінальної справи Ленінського районного суду м. Вінниці № 212/11344/2012 (а. с. 60 62).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2015 року у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову в редакції заяви про зміну позовних вимог від 5 травня 2015 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд досліджує лише ті докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 3 вересня 2012 року, яка набрала законної сили згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2012 року, ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. п. «г» та «ґ» Закону України «Про амністію в 2011 році» за те, що він 10 липня 2011 року самовільно умисно демонтував належний ОСОБА_2 металевий гараж, вартістю 33774 грн (висновок будівельно-технічної експертизи № 895 від 7 червня 2012 року, що знаходиться в матеріалах кримінальної справи Ленінського районного суду м. Вінниці № 212/11344/2012, Т. 1 а. с. 165 179), чим їй завдав збитків на цю суму. Цивільний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду (а. с. 4 9).

З досліджених судом матеріалів кримінальної справи Ленінського районного суду м. Вінниці № 212/11344/2012, зокрема протоколу огляду місця події від 3 березня 2012 року видно, що після демонтажу частини металевого гаража залишились у ОСОБА_2 за її місцем проживання у м. Вінниці по 1-му пров. Пирогова, 12 (Т. 1 а. с. 93 97 кримінальної справи № 212/11344/2012).

17 лютого 2013 року ОСОБА_7 помер (свідоцтво про смерть в Т. 1 на а. с. 19).

Спадкоємцями померлого ОСОБА_7 першої черги за законом, які прийняли спадщину є ОСОБА_3 (мати), ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_8 (син) (заява про прийняття спадщини у Т. 1 на а. с. 192) та ОСОБА_6 (дочка) (Т. 1 а. с. 213 215).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 9 квітня 2014 року, яке набрало законної сили 23 червня 2014 року згідно з ухвалою Апеляційного суду Вінницької області, встановлено, що ОСОБА_7 на момент відкриття спадщини належало 15/20 частин житлових будинків з господарським спорудами, що розташовані у м. Вінниці по вул. Чапаєва, 46 (Т. 2 а. с. 23).

За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 1806/1807/1808/15-21 від 18 січня 2016 року ринкова вартість 15/20 частин житлових будинків з господарським спорудами та земельної ділянки, що розташовані у м. Вінниці по вул. Чапаєва, 46, станом на час проведення експертизи становила 2659518 грн, вартість матеріалів і робіт з монтування металевого гаража, позначеного літ. «Д» у технічному паспорті КП ВООБТІ № 7322 від 30 грудня 2009 року на житловий будинок № 12 по 1-му пров. Пирогова у м. Вінниці та у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29791157, виданому 26 квітня 2011 року, станом на час проведення експертизи могла становити 57717,03 грн (Т. 3 а. с. 15 35).

За змістом з ч. 1 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обовязок відшкодувати у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину, майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, зокрема втрат, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрат, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 цієї статті), має право на їх відшкодування.

Ч. 4 зазначеної статті передбачає, що на вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватись в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) або відшкодувати завдані збитки.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Системний аналіз цих норм вказує на те, що до спадкоємців переходить лише обовязок відшкодування збитків у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину.

За загальним правилом обовязки, що нерозривно повязані з особою спадкодавця, до складу спадщини не входять (ч. 1 ст. 1218 ЦК України).

Відтак, інші способи відшкодування майнової шкоди (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), як такі що не мають конкретного вартісного виразу, зокрема через необхідність особистих трудових затрат (власної фізичної праці чи вжиття організаційних заходів щодо підшукання відповідних матеріалів, обладнання, підрядних організацій тощо), а також повязаних із цим затрат часу, не охоплюються змістом ч. 1 ст. 1231 ЦК України.

За приписами ст. 16 ЦК України особа вправі обрати один із способів захисту своїх прав, визначених ч. 2 цієї статті, або інший, що встановлений договором або законом.

Зокрема п. 8 ч. 2 зазначеної статті як спосіб захисту цивільних прав визначено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ч. 2 ст. 31 ЦПК України встановлено право позивача до початку розгляду судом справи по суті шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства визначення предмета позову, зокрема й способу відшкодування шкоди до початку розгляду справи по суті належить саме позивачу.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що змінивши до початку розгляду справи по суті предмет позову з відшкодування збитків на відшкодування майнової шкоди в натурі позивачка обрала спосіб захисту, який не може бути застосований до спірних правовідносин.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_11

Згідно з оригіналом: ОСОБА_9