Справа № 303/531/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.,

суддів Готри Т.Ю., Кожух О.А.,

при секретарі Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 квітня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 23 квітня 2013 року (а.с. 34), посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана під час перебування її у шлюбі з відповідачем, а тому є їх спільною сумісною власністю, на підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України просила визнати за нею та відповідачем право власності на ? частину за кожним вказаної квартири.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 квітня 2013 року (а.с. 38-39) позов із зменшеними позовними вимогами задоволено.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Поділено нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю, квартиру АДРЕСА_3, визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по ? частини квартири за кожним.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Мукачівського міськрайоного суду від 05 жовтня 2016 року (а.с. 67-68) заяву відповідача ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення цього ж суду від 23 квітня 2013 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі (а.с. 70-71) ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення як незаконне та необґрунтоване, ухвалене при неповному зясуванні судом першої інстанції обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вважає, що суд першої інстанції повинен був встановити не тільки факт набуття спірного майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття такого є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Проте, суд першої інстанції, не дослідив всіх обставин, зокрема, того, що спірна квартира, хоча й була придбана під час шлюбу, але за кошти його батька.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 квітня 2001 року Маковищанською сільською радою Макарівського району Київської області між сторонами був зареєстрований шлюб (а.с. 36).

08 квітня 2003 року ОСОБА_3 купив на імя ОСОБА_2, відповідача по справі, належну продавцям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_4, про що між ними був укладений договір купівлі-продажу квартири серії ВАК № 075097, посвідчений державним нотаріусом Мукачівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1-1985 (а.с. 11).

Право власності було зареєстровано 14 травня 2003 року Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 (а.с. 12).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 09 лютого 2010 року (а.с. 35) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України, чинного з 2 січня 2004 року, та ст. 22 КпШС, який діяв до 1 січня 2004 року та був чинний на час укладення договору купівлі-продажу квартири, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності.

У відповідності до вимог ст. 28 КпШС у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічне положення закріплено у ст.70 СК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України також було визначено, що суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно дійшов висновку про визнання за позивачем та відповідачем права власності на ? частину спірної квартири за кожним.

Доказів того, що спірна квартира була придбана не за спільні кошти подружжя, а за власні кошти батька відповідача матеріали справи не містять.

Вимога про визнання спірної квартири особистою приватною власністю відповідача, останнім не заявлялася.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У п.3 постанови ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (ч.2 ст.166 СК України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч.5 ст.216 ЦК України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання (суд першої інстанції помилково зазначив встановлення) за сторонами права спільної сумісної власності на спірну квартиру підлягає скасуванню.

В решті заочне рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

Доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 квітня 2013 року в частині визнання квартири АДРЕСА_5 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: