Справа № 0910/950/2012
Провадження № 22-ц/779/4/2016
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І. В. І.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Малєєва А.Ю.

секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Старокутської сільської ради про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду від 20 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом .

Вимоги мотивувала тим, що на земельній ділянці площею 0,005 га, що була частиною присадибної ділянки ОСОБА_5, здійснювала підприємницьку діяльність (було встановлено вагон-магазин для торгівлі продуктами харчування). Від зазначеної частини земельної ділянки ОСОБА_5 відмовився і ця ділянка була надана її чоловікові - ОСОБА_6 В подальшому вирішила замінити магазин-вагон на дерев'яний збірно-розбірний магазин, однак виявилося, що надана їй для відкриття торгової точки земельна ділянка є власністю відповідача ОСОБА_3

Рішенням Косівського районного суду від 20 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Старокутської сільської ради про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Так, на думку апелянта, судом не враховано, що всі дії та заяви по проведенню приватизації, відчуженню спірної земельної ділянки в АДРЕСА_1, були підписані особою, яка була визнана в судовому порядку недієздатною. А відтак висновок суду першої інстанції в частині правомірності та законності проведеної приватизації та відчуження спірної земельної ділянки є неправомірним.

Також ОСОБА_4 вказує, що протягом судового розгляду справи, до заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_2, було долучено засвідчену копію рішення Старокутської сільської ради від 19.06.1992 року про виділення їй земельної ділянки для встановлення магазину-вагону. Вказане рішення було основним доказом у справі, однак з невідомих причин, воно відсутнє як в матеріалах справи, так і в архівному відділі Косівської РДА.

Крім того, розгляд судом справи проведено без участі позивача та її законного представника - на підставі заяви ОСОБА_7, в якій він просив провести без його участі лише одне судове засідання 20.04.2015 року. Розгляд цивільної справи в цілому без присутності опікуна ОСОБА_2 фактично позбавив сторону позивача цивільно-процесуальних прав закріплених в ЦПК.

З цих підстав, рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Представник виконавчого комітету Старокуської сільської ради, як органу, на який законом на даний час покладається обов'язок опіки над ОСОБА_2, будучи належно повідомленим про розгляд справи, не з'явився.

Після ознайомлення з матеріалами справи ( на виконання ухвали апеляційного суду від 14 грудня 2015 року, т.8 а.с. 106, 113) Прокуратура Івано-Франківської області про свою участь у розгляді справи не заявила.

Від Старокуської сільської ради надійшов лист про розгляд справи без участі її представника.

Представники ОСОБА_3 в судове засідання також не з'явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вірно встанолено судом першої інстанції, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала на те, що рішенням Старокутської сільської ради 10 сесії 21 демократичного скликання від 19.06.1992 року її чоловіку ОСОБА_8 була надана земельна ділянка розміром 0,005 га, для встановлення магазину-вагону по АДРЕСА_1 біля будинку ОСОБА_5 Також позивач зазначала, що шахрайськими діями сусіда ОСОБА_5 її спірна земельна ділянка шляхом обману була приватизована ним, а в подальшому подарована відповідачу ОСОБА_3 Позивач вважала, що внаслідок таких дій їй було порушено її права та завдано матеріальну і моральну шкоду.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з вимог ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, враховуючи вищезазначені вимоги ст. 60 ЦПК та виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, така розглядалася судом першої інстанції більше семи років.

Ні при зверненні до суду сама ОСОБА_2, ні особи, що представляли її інтереси в подальшому, об'єктивних доказів порушення прав позивача не подали.

Так, рішення Старокутської сільської ради про надання чоловіку позивача- ОСОБА_6. спірної земельної ділянки, на яке посилалася позивач, в матеріалах справи немає.

Натомість в матеріалах справи є витребуваний судом архівний витяг рішення Старокутської сільської ради від 23.12.1992 року №54 «Про виділення земельної ділянки власного магазину ОСОБА_6» (т.2 а.с. 111-112) згідно з яким, ОСОБА_6 виділено земельну ділянку розміром 0,04 га для будівництва магазину по АДРЕСА_2, в той час як предметом спору є земельна ділянка по АДРЕСА_1

Крім цього, в матеріалах справи є дані про те, що ОСОБА_2 було дозволено відкрити торгову точку біля її житлового будинку (рішення Старокутської сільської ради від 23 березня 1994 року, т. 2 а.с. 55), тобто по АДРЕСА_1. При цьому, жодних даних про те, що ОСОБА_5, на якого посилалася позивач при зверненні до суду, надавав згоду на вилучення частини своєї присадибної ділянки та в подальшому, передачі цієї земельної ділянки ОСОБА_6, в матеріалах справи також немає.

Доводи сторони позивача про втрату рішення сільської ради, яким їм було надано в користування спірну земельну ділянку на увагу не заслуговують, оскільки відповідно до вимог ст. 22 діючого на той час Земельного Кодексу України (1991 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Жодного документу, який би свідчив про виникнення права користування ОСОБА_2 чи ОСОБА_6 спірною земельною ділянкою- по АДРЕСА_1, чи її частиною, в матеріалах справи немає.

Зважаючи на те, що позивач та її представники не довели порушення прав ОСОБА_2. як землекористувача та особи, яка здійснювала підприємницьку діяльність, суд першої інстанції пийшов до обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Стосовно доводів позивича та її представників про порушення, що мали місце при приватизації земельної ділянки по АДРЕСА_1 та подальшому її відчуженні на користь відповідача ОСОБА_3, то такі такі не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки не входять у предмет судового розгляду- порушення прав ОСОБА_2 видачею державного акту на земельну ділянку ОСОБА_3

Будь-яких прав на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 не довела, отже на набула права на судовий захист в даному спорі.

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія судів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, як представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Косівського районного суду від 20 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М.Васильковський

А.Ю. Малєєв