Справа № 372/4039/15-ц Головуючий у І інстанції Мора О. М.
Провадження № 22-ц/780/1014/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 27 11.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення коштів за невиконання договірних зобов'язань та стягнення моральної шкоди,

встановила:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення сплаченої за виконання робіт та матеріали грошової суми та стягнення майнової та моральної шкоди, в якому посилається на те, що у січні 2014 року між позивачем та відповідачем укладено усну угоду-замовлення про придбання та виготовлення меблів (кухні та шафи-купе).

Відповідно до умов усної угоди суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_3 зобов'язався здійснити виготовлення та доставку кухонних меблів та шафи-купе в місячний термін вартістю 20000,00 грн. На виконання умов договору позивач передав відповідачу в якості передоплати кошти в розмірі 10000,00 грн. та кухонну мийку вартістю 1000,00 грн. для встановлення в кухню. В місячний термін відповідач замовлення не виконав.

Внаслідок неодноразових звернень позивача щодо виготовлення меблів чи повернення коштів, відповідачем було надано розписку від 24.05.2015 року про зобов'язання в разі невиконання умов усної угоди щодо виготовлення замовлених позивачем меблів до 10 червня 2015 року, повернути позивачу кошти в сумі 10000,00 грн. та кухонну мийку. Оскільки станом на день подання позовної заяви до суду відповідач свої зобов'язання не виконав, сплачені ОСОБА_2 грошові кошти та мийку не повернув, останній змушений звернутися до суду. Окрім того, позивач вважає, що своїми діями відповідач спричинив йому моральну шкоду, оскільки відповідач неодноразово відмовляв йому в поверненні сплачених коштів, а потім і взагалі почав його ігнорувати та він так і не зміг замовити іншу кухню та шафу-купе, так як вніс передоплату за виготовлення меблів відповідачем та передав йому мийку.

Просив стягнути з суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_3 на його користь суму боргу передоплату у розмірі 10000 грн., пеню (неустойку) у розмірі 382800 грн. із розрахунку 3% від загальної вартості замовлення за весь час прострочення виконання зобов'язання відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», індекс інфляції у розмірі 6310 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 520 грн. згідно ст. 625 ЦК України, вартість кухонної мийки у розмірі 1000 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн. відповідно до вимог ст. 23 ЦК України.

У зв'язку з тим, що відповідач відшкодував йому суму боргу в розмірі 7000 грн., то в судовому засіданні позивач подав заяву про зменшення позовних вимог на вказану суму. (а. с. 37).

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача передоплату в розмірі 3000,00 грн. та в рахунок вартості кухонної мийки 1000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції змінити і стягнути з відповідача на користь позивача пеню (неустойку) у розмірі 72000 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000 грн., посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, оскільки суд не врахував положень ст. ст. 23, 611 ЦК України та ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про стягнення пені та моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано доказів в обґрунтування пені та спричинення моральної шкоди.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із вимогами ст. ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обгрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до вимог ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами першою та другою статті 14 ЦК України передбачено, що ц ивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 632 ЦК України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: 7) договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

За правилами ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з усною угодою, укладеною в січні 2014 року між позивачем та відповідачем, сторони дійшли згоди щодо виготовлення останнім позивачеві кухні. Позивач передав відповідачеві 10000,00 грн. та мийку.

Як убачається з розписки від 24.05.2015 року ОСОБА_3 зобов'язався встановити кухонні меблі до 10.06.2015 року. В разі невиконання зобов'язався повернути кошти в сумі 10000 грн. та кухонну мийку (а. с. 11).

Однак, із зазначеної розписки не вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору про предмет договору, якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується дана продукція.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами усного чи письмового договору про його предмет, якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується дана продукція, позивач всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надав.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд не звернув уваги на вимоги ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачена сплата виконавцем пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи у разі порушення умов договору останнім.

Про те, зазначені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки позивач не надав суду доказів того, які ж саме зобов'язання взяв на себе відповідач, зокрема щодо строку та вартості виготовлення і встановлення кухонних меблів.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов безпідставного висновку про відмову в позові в частині відшкодування моральної шкоди, не взявши до уваги вимоги ст. 23 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування спричинення йому моральної шкоди, завданої діями відповідача.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову в апеляційному порядку не оскаржується.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, рішення суду в частині відмови в позові про стягнення пені (неустойки) та моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді