О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"04" січня 2016 р.м. Чернігів
судді апеляційного суду Чернігівської області
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 04 січня 2016 р. залишено без змін рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на обовязкову частку в спадковому майні.
Відповідно до ст.ст. 209 та 313 ЦПК України мною підписано ухвалу від 04.01.2016, проте я не згодна з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду, тому в порядку ч.3 ст.19 ЦПК України вношу з цього приводу окрему думку.
Обставини справи.
В червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, в якому після уточнень, просила визнати за нею право власності на 1/4 частину спадкового майна, а саме, 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: смт Змаглай, вул.Комсомольська,6.
В обґрунтування позову зазначила, що після матері ОСОБА_4, яка померла 22.11.2012 року в смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області відкрилася спадщина. Після звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори вона дізналася, що ОСОБА_4 за життя склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла відповідачу ОСОБА_3 На момент смерті спадкодавця, позивач являлася спадкоємцем за законом першої черги, пенсіонеркою, тобто непрацездатною особою, яка відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадковому майні незалежно від змісту заповіту. Оскільки, крім ОСОБА_3 та неї на спадкове майно більше ніхто не претендує, то, на думку позивача, вона має право на половину частки спадкового майна, на яку б вона претендувала у разі спадкування за законом.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2, право власності на 1/10 частину житлового будинку з надвірними будівлями № 6 по вул. Комсомольська в смт.Замглай Ріпкинського району Чернігівської області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2015 року скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтування окремої думки.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вчасно звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину спадкоємці ще не отримали. ОСОБА_2 в позові посилалась на те, що вона не може отримати вказане свідоцтво через відсутність технічного паспорту на спадкове домоволодіння. Під час розгляду справи в суді першої інстанції, останнім з Ріпкинської районної державної нотаріальної контори була витребувана спадкова справа, що була відкрита після смерті ОСОБА_4. В цій справі міститься запит державного нотаріуса до Чернігівського МБТІ від 18.12.2014 про надання технічних даних щодо спірного будинку (а.с.79) крім того на а.с.90 міститься відповідь Ріпкинській районній державній нотаріальній конторі від КП Чернігівського МБТІ від 07.09.2015 на лист б/н від 03.09.2015, в якій була надана інформація щодо власника будівлі та технічна характеристика домоволодіння. До відповіді були додані технічний паспорт домоволодіння та копії правовстановлюючих документів (а.с.90-99) .

З відповіді КП Чернігівського МБТІ від 27.10.2015 на лист районного суду від 05.10.2015 вбачається, що на піставі письмового замовлення ОСОБА_2 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок № 6 по вул. Комсомольська в смт.Замглай Ріпкинського району Чернігівської області. Документи передані до Ріпкинської виробничої дільниці підприємства для видачі їх гр.ОСОБА_2 (а.с.85).

Під час надання пояснень в апеляційному суді позивач стверджувала, що всі необхідні документи для отримання спадщини в неї є.

Як розяснив в пункті 23 постанови №7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа

може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З огляду на вказані роз"яснення та обставини справи, я вважаю, що можливість отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину у позивача не втрачено. Суд, за таких підстав не має право підміняти собою орган, на який покладено обовязок по видачі цього документу.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На час розгляду справи не було встановлено, що права позивача відповідачем ОСОБА_3 якимось чином не порушувалися. Як зазначалося вище, остання свідоцтво про право на спадщину за заповітом ще отримала.

Нотаріус офіційно не відмовляв у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину ( на обовязкову частку). Дії чи бездіяльність нотаріуса позивач не оскаржувала, про що вона заявила під час слухання справи.

З листа Ріпкинської районної державної нотаріальної контори від 19.11.2015 (а.с.89) вбачається, що нотаріус при зверненні спадкоємця ОСОБА_2 до нотаріальної контори та надання нею необхідних документів, видасть спадкоємцю відповідне свідоцтво про право на спадщину.

Позивач від отримання свідоцтва про право на визначену нотаріусом 1/10 частку у спадковому майні не відмовлялась.

З огляду на викладене, спір між сторонами в правовому полі відсутній.

За змістом пункту 19 постанови №7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України, у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку.

Аналізуючи вказані розяснення , слід зазначити, що за фактичною відсутністю спору між сторонами суд вдався до оптимізації процесу прийняття спадщини позивачем, а це суперечить приписам статті 1 ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене вище, я вважаю, що рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2015 року постановлено з порушенням норм матеріального права і тому підлягало скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

СуддяОСОБА_1