Справа №592/7274/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Костенко В. Г.
Номер провадження 22-ц/788/32/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення договору довічного утримання шляхом його розірвання,

в с т а н о в и л а:

04 серпня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати площею 17,1 кв. м.

Відповідачі є її сусідами по квартирі.

У 2004 році у неї погіршився стан здоров'я і вона не змогла виходити з дому. Відповідач ОСОБА_6 запропонувала їй допомогу з покупками та з розрахунком комунальних послуг, і з цією метою 15 липня 2004 року вона надала довіреність відповідачці, посвідчену Другою Сумською державною нотаріальною конторою за № 2-1311, вважаючи, що надає їй право представляти її інтереси при оплаті комунальних послуг.

Згодом вона дізналась, що наступного дня відповідач, скориставшись вказаною довіреністю, уклала від її імені договір довічного утримання зі своїм сином - відповідачем ОСОБА_5

ОСОБА_6, користуючись її залежністю від неї та безпорадним станом, забрала у неї всі документи, які підтверджують право власності на вказану квартиру. Приблизно через рік вона дізналась, що відповідач ОСОБА_5 без її згоди зареєструвався в належній їй квартирі, а згодом переїхав до неї жити.

Відповідач завірив її, що має на це право і показав оспорюваний договір та запевнив, що так буде краще для неї. Він пообіцяв піклуватися про неї, допомагати по господарству, оскільки у її віці без сторонньої допомоги дуже важко обходитися, а вона не хотіла обтяжувати своїми проблемами родичів.

Їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_5 перереєстрував квартиру на своє ім'я, а, отже, вона не може отримати дублікат правовстановлюючих документів на власне житло. На її звернення до нотаріальної контори їй повідомили, що матеріали вказаної справи не збереглись, а тому їй нічого не можуть повідомити з приводу договору довічного утримання.

Через деякий час стосунки з відповідачами погіршились. Незважаючи на те, що належна відповідачу квартира складається з трьох кімнат, ОСОБА_5 переїхав до неї разом з дружиною. Вони отримували замість неї її пенсію та витрачали її на власний розсуд. Так вона опинилась у повній залежності від них та їх рішень щодо того, що вона має їсти та що робити.

З метою поліпшення умов проживання відповідачі забрали у неї 10 000 грн. та витратили їх на проведення ремонту на кухні.

Згодом відповідачі створили їй такі умови, що вона змушена була піти з власної квартири і проживати у свого брата ОСОБА_7 Спочатку відповідач погрозами змушував її повернутися додому, а потім почав перераховувати поштовим переказами по 100 грн. Відповідачі не телефонують їй, не цікавляться її життям, не надають жодної допомоги. Навпаки, склались такі обставини, що вона їх боїться.

Зазначала, що, всупереч положенням ст. 749 ЦК України, відповідачі не виконали зобов'язання, які брали на себе за договором довічного утримання (догляду).

Посилаючись на положення ст. 755 ЦК України, згідно якої на вимогу відчужувача у разі невиконання чи неналежного виконання своїх обов'язків, договір довічного отримання (догляду) має бути припинено, та на положення п. 6 договору, просила припинити договір довічного утримання (догляду) від 16 липня 2004 року, укладений від її імені на підставі довіреності ОСОБА_6 з ОСОБА_5, посвідчений Другою Сумською державною нотаріальною конторою, шляхом його розірвання.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2015 року розірвано договір довічного утримання , укладений 16 липня 2004 року між ОСОБА_3, від імені якої діяла ОСОБА_6, та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №2-1321.

Залишено за ОСОБА_5 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач вказує, зокрема, що суд першої інстанції посилається в рішенні на покази свідка ОСОБА_8, при цьому не враховує неприязні стосунки, які склалися у неї з позивачкою, і той факт, що вони не спілкуються більше 10 років.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, з якими позивач не підтримувала стосунки, давали покази, виходячи з пліток у дворі і свого судження з зовнішнього вигляду позивача.

Суд посилається на те, що відповідач ОСОБА_5 зробив ремонт в квартирі і ніс витрати на утримання ОСОБА_3, при цьому вартість квартири визначає в сумі 6244 грн., витрати на утримання позивача в сумі «більше 14 000 грн.», і не бере до уваги факт передачі особистих накопичень та пенсії позивачки ОСОБА_5, що він не заперечував в судовому засіданні. Враховуючи зазначені розрахунки, суд безпідставно прийшов до висновку про залишення за ОСОБА_5 права власності на 2/3 частини квартири, при цьому зазначаючи, що відповідач безпідставно відмовилась від договору.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, яка підтримала скаргу з мотивів, в ній викладених, відповідачів та представників відповідача ОСОБА_5, які заперечують проти скарги та вважають рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Розриваючи договір довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином доглядав позивача, якій на час укладення договору було 80 років. Позивач без поважних причин відмовилася приймати утримання від ОСОБА_5, і надані нею докази, покази свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_7 не підтверджують невиконання обов'язків ОСОБА_5

Судом також враховано, що відповідач значний проміжок часу - 10 років, утримував людину похилого віку в обмін на однокімнатну квартиру вартістю 6 244 грн. На час розгляду справи вік позивачки становив 90 років. Сума утримання за 10 років склала більше 14 000 грн. (120 грн. в місяць, 12 місяців у році, 10 років), що склало більше вартості квартири, обумовленої у договорі. Позивач сама безпідставно відмовилася від договору. Зазначене у сукупності, на думку суду, дає підстави на підставі ч. 3 ст. 756 ЦК України залишити відповідачу 2/3 частини квартири.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він не узгоджується з обставинами справи та не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2004 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, нотаріально посвідчила довіреність, якою уповноважила відповідача ОСОБА_6 на укладення за її дорученням договору довічного утримання з ОСОБА_5 з сумою матеріального забезпечення 120 гр. на місяць за належну їй квартиру АДРЕСА_1, висловивши бажання, щоб в її безкоштовному довічному користуванні залишилася вся квартира (а.с. 24, 72).

Згідно нотаріально посвідченого договору довічного утримання (догляду) від 16 липня 2004 року, ОСОБА_6 від імені ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, складається з однієї жилої кімнати, жилою площею 17,1 кв. м, загальною площею 29,95 кв. м, і належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Сумською міською радою 5 березня 1993 року, зареєстрованого в Сумському ООБТІ 11 березня 1993 року за № 28 (п.1 договору).

Згідно п. 2 договору, квартира оцінена сторонами в 6244 гр., і інвентаризаційна (страхова) оцінка квартири також складає 6244 гр.

ОСОБА_5 зобов'язався довічно та повністю утримувати ОСОБА_14 , забезпечувати її продуктами харчування, одягом, необхідною допомогою і зберегти в її довічному безкоштовному користуванні з правом довічного безкоштовного проживання всю квартиру

Сума матеріального забезпечення (продуктами харчування, одягом та необхідною допомогою) встановлена сторонами в 120 гр. щомісячно (п. п. 4, 5 договору).

П. 6 договору передбачає, що він може бути розірваний за згодою сторін, а в разі відмови від добровільного розірвання однією з сторін або невиконання умов договору - через суд.

Згідно п. 9 договору, право власності на квартиру у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору (а.с.6).

Згідно паспорту позивачки, довідки житлово-комунального органу №3486 від 31 серпня 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_5 - власник квартири, його дружина - ОСОБА_15 та позивачка ОСОБА_3 (а.с. 4-5, 31).

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Стаття 745 ЦК України передбачає, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я.

Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.

Стаття 748 ЦК України передбачає, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду, спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Відповідно до ст. 750 ЦК України, набувач може бути зобов'язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду).

У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Згідно 751 ЦК України, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:

1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини;

2) на вимогу набувача.

Згідно ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

У цьому разі витрати, зроблені набувачем на утримання та (або) догляд відчужувача, не підлягають поверненню.

У разі розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення, суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

Аналіз положень вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що залишення за набувачем права власності на частину майна можливе у випадку розірвання договору у зв'язку з неможливістю його подальшого виконання набувачем з підстав, що мають істотне значення.

Частина 1 ст. 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суд, враховуючи зміст позовних вимог ОСОБА_3, безпідставно розірвав договір з посиланням на те, що позивачка сама відмовилась від договору, оскільки вона не мотивувала свої позовні вимоги вказаною обставиною.

Таким чином суд сам змінив підставу позову ОСОБА_3, пославшись на обставини, передбачені ч. 2 ст. 755 ЦК України, якими вона не обґрунтовувала вимоги - щодо неможливості подальшого виконання договору довічного утримання відповідачем як набувачем з підстав, що мають істотне значення, оскільки лише за цієї умови суд може залишити за набувачем право власності на частину майна, з урахуванням тривалості часу, протягом якого він належно виконував свої обов'язки за договором.

Ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачає, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом позовних вимог, позивач просила розірвати договір довічного утримання саме з підстав невиконання відповідачем своїх обов'язків за договором, без посилання на істотні обставини, які унеможливлюють виконання набувачем виконання договору, що могло б бути правовою підставою для залишення за відповідачем як набувачем у власності частини спірного майна - квартири.

Сторони не надавали доказів суду з приводу дійсної вартості квартири станом на час розгляду справи, що необхідно було б, за наявності відповідного позову, для визначення розміру і вартості частки відповідача для вирішення спору на підставі ч. 2 ст. 755 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд, зробивши висновок про недоведеність позивачем своїх позовних вимог про неналежне виконання відповідачем умов договору довічного утримання, який відповідає обставинам справи, оскільки позивачка обрала саме такий спосіб захисту свого, як вона вважає, порушеного права, повинен був відмовити в задоволенні позову з цих підстав.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не може перевірити наявність істотних обставин, тобто неможливість виконувати набувачем обов'язків за договором довічного утримання та наявність в зв'язку з цим правових підстав для залишення за ним права власності на частку квартири, визначення її розміру і вартості, оскільки це не було предметом спору за позовом ОСОБА_3, і з таким позовом не зверталась і інша сторона.

З огляду на зазначене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з скасуванням рішення та відмовою в задоволенні позову в зв'язку з його необґрунтованістю.

Доводи скарги представника позивача в цій частині не спростовують висновків суду про недоведеність нею позовних вимог про неналежне виконання відповідачем ОСОБА_5 своїх обов'язків за договором довічного утримання.

Суд належно оцінив докази у справі в цій частині, зокрема, покази свідків - сусідів сторін по будинку, які підтвердили належне виконання відповідачем, який є лікарем, своїх обов'язків по утриманню позивачки та доглядом за нею, та пояснили, що позивачка добре відзивалась про відповідача, про його догляд за нею, була доглянута та охайна.

Про належне виконання відповідачем умов договору по догляду за позивачкою свідчить і та обставина, що позивачка приймала його послуги по виконанню умов договору протягом 10 років, як показали свідки, була задоволено його доглядом за нею, не скаржилась на незручності від проживання разом з відповідачем та його дружиною.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на недостовірність показів деяких свідків спростовуються аналогічними показами інших свідків про належне виконання відповідачем умов договору, який поселився в квартирі з позивачкою на її прохання, відремонтував її квартиру.

Суд першої інстанції зробив вірну критичну оцінку показів двох свідків, зокрема, брата позивачки ОСОБА_7, який не спростував доводів відповідачів про те, що він за весь час існування договору довічного утримання лише двічі відвідав позивачку, після чого позивачка виявила бажання проживати у нього.

Позивачка не спростувала доводів відповідачів про те, що ініціатором укладення спірного договору стала саме вона після того, як в травні 2004 року в своїй квартирі зламала ногу, вони є сусідами по квартирах, оскільки квартира батьків відповідача знаходиться поряд з її квартирою на одній сходовій клітині.

Не спростувала позивачка і доводів відповідачів про те, що в зв'язку з холодом в її квартирі вона після укладення спірного договору в зимовий період 2004-2006 років проживала в квартирі відповідачів, запропонувала відповідачу ОСОБА_5 з дружиною проживати з нею, після чого останній здійснив ремонт в її квартирі, з чим вона погоджувалась, вклала частину своїх коштів в ремонт. Відповідач проживав з нею на протязі майже 10 років, надаючи необхідну медичну допомогу, в забезпеченні її одягом, харчуванням, і вона з цим погоджувалась протягом тривалого періоду.

Таким чином, відповідач довів, що він протягом тривалого часу добросовісно та належним чином виконував обов'язки, передбачені договором довічного утримання, забезпечував її необхідними послугами, вживав заходів до виконання договору після зміни позивачкою місця свого проживання.

З доказів у справі вбачається, що саме позивачка в 2014 році створила ситуацію, за якої позбавила відповідача можливості належно виконувати свої обов'язки по догляду за нею, про що свідчить і та обставина, що ОСОБА_5 надсилав їй та її братові ОСОБА_7 за місцем проживання останнього в АДРЕСА_2, нотаріально посвідчені заяви від 13 вересня 2014 року про усунення перешкод у виконанні ним умов договору довічного утримання, в тому числі шляхом забезпечення безперешкодного входу в приміщення, де вона проживає, для догляду за нею, а їй запропонував визначити своє місце проживання за адресою, де вона мешкає та зареєстрована, та попередив, що буде надсилати їй поштою кошти, передбачені договором, оскільки її брат його до неї не допускає (а.с.26-27).

Надані відповідачем докази підтверджують, що загальна сума коштів, надісланих позивачці, починаючи з вересня 2014 року до часу її звернення з позовом до суду - в серпні 2015 року, склала 2380 гр., тобто в середньому за місяць їй надсилалось майже 200 гр. Свідок ОСОБА_7 - її брат пояснив, що вони спочатку отримували вказані кошти, а потім відмовились їх отримувати. (а.с.28-30).

Посилання позивачки на створення відповідачем нестерпних умов для її проживання у квартирі доказами в справі не підтверджуються.

Позивач не навела фактів неналежного виконання відповідачем умов договору довічного утримання, зокрема, в якій його частині, враховуючи перелік обов'язків відповідача та їх вартість. Відсутні докази і тому, що відповідачі отримували пенсію позивачки, на що вона посилається в позові.

Враховуючи положення п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, згідно яких загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивачки задовольнити частково, скасувати рішення суду та відмовити в задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю.

В зв'язку з наведеним на підставі ст. 88 ЦПК України між сторонами підлягає розподілу пропорційно задоволеним вимогам судовий збір, який підлягає стягненню саме з відповідача ОСОБА_5 як сторони спірного договору.

Позивач сплатила судовий збір в сумі 244 гр. при зверненні до суду з позовом, в якому не просила визнати за нею право власності на спірну квартиру. При оскарженні рішення суду нею сплачений судовий збір в сумі 536 гр. (а.с.1, 96).

З наданого відповідачем апеляційному суду звіту про незалежну оцінку майна, ринкова вартість спірної квартири становить 160 391 гр., тобто вартість 2/3 частин квартири становить 106 927 гр., і сума судового збору при оскарженні рішення суду в цій частині складає 1069,27 гр. х 1,1 = 1176, 2 гр.

Враховуючи, що позивачці, хоча і задоволено апеляційну скаргу на рішення суду в частині залишення за відповідачем права власності на 2/3 частини спірної квартири, з приводу чого нею позов не заявлявся, проте відмовлено апеляційним судом в задоволенні позову про розірвання договору довічного утримання в повному обсязі, їй належить до стягнення з відповідача пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги 267, 6 гр.

З відповідача ОСОБА_5 в доход держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1176, 2 гр. - 267, 6 гр. = 908, 6 гр.

Згідно п. п. 3, 4 ч.1, ч. ч. 2, 3 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; невідповідність висновків суду обставинам справи, норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 28 жовтня 2015 року в даній справі скасувати.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення договору довічного утримання шляхом його розірвання.

Стягнути з ОСОБА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в доход держави на рахунок 0002, МФО 837013, , отримувач УК у м. Сумах (м. Суми), 22030001, банк отримувача ГУДКСУ у Сумській області, судовий збір в сумі 908,6 гр. і на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 267,6 гр.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -