Провадження № 22ц/790/382/16 Головуючий 1-ї інст. - Пашнєв В.Г.
Справа № 2-1866/10 Суддя доповідач - Бровченко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів -Піддубного Р.М., Малінської С.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2015 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

26 серпня 2015 року заявник звернувся до суду зі скаргою, у якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2015р. та зобов'язати головного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ Тимошенко А.С. закінчити виконавче провадження ВП №48077945.

В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 09 липня 2015 року головним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ Тимошенко А.С. було відкрито виконавче провадження ВП № 48077945 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за виконавчим листом №2-1866/10 виданим 23 квітня 2010 року Ленінським районним судом м. Харкова. 11 серпня 2015 року головним виконавцем Тимошенко А.С. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, в якій зазначається, що сума заборгованості по сплаті аліментів складає на 11 серпня 2015 року 14000 грн. В період з 01 липня 2012 року по 26 серпня 2015 року він сплатив у якості аліментів суму у розмірі 34 612 грн. 91 коп. та не має заборгованості за сплатою аліментів. З результатами розрахунку заборгованості яка вказана у постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження головний виконавець Тимошенко А.С. не знайомила, не викликала до виконавчої служби, про заборгованість не повідомила, пояснення та підтвердження відсутності заборгованості від нього не витребувала, таким чином не надала йому можливості захистити свої права, а саме дати пояснення та надати відповідні підтверджуючи документи відсутності заборгованості за аліментами. Вважає постанову про накладення арешту на його майно незаконною, яка порушує його конституційне право на приватну власність.

17 вересня 2015 року заявник уточнив свою скаргу в якій просить визнати як аліменти платежі здійснені ОСОБА_1 період з 01 липня 2012 року по 01 липня 2015 року шляхом передачі коштів готівкою ОСОБА_1 за розписками від 01 квітня 2012 року, 12 травня 2013 року та платежі шляхом поповнення карткового рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ "ПриватБанк" (картка НОМЕР_1) за квитанціями доданими до матеріалів справи. Визнати неправомірною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2015 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2015 року в задоволені скарги ОСОБА_1 на постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2015 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ Тимошенко А.С. про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11 серпня 2015 року. В іншій частині ухвала суду першої інстанції не оскаржується. В обгрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи в задоволенні вищезазначеної скарги суд першої інстанції виходив з того, що дії державного виконавця по примусовому виконанню судового рішення відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а тому скарга задоволенню не підлягає.

Судова колегія погоджується з такими висновками районного суду, оскільки ці висновки відповідають матеріалам справи та ґрунтуються на законі.

Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судовий розгляд, яким справа вирішується по суті, закінчується ухваленням судом рішення в порядку, передбаченому ст.ст. 208, 209 ЦПК України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст. 14 ЦПК України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

За правилами ст. 368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу.

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист.

Основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби визначаються Законом України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року.

Згідно ст.ст. 1, 2 вказаного Закону Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до ст. 1 указаного Закону виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу та здійснюється державними виконавцями на підставі виконавчих документів, у тому числі й виконавчих листів, що видаються судами (ст.ст. 2, 17 Закону України «Про виконавче провадження»).

Обов'язки державних виконавців визначені законодавцем у ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зокрема, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження, виключно на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Положення ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» кореспондуються зі ст. 383 ЦПК України, відповідно до якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи (ч. 2 ст. 387 ЦПК України).

Якщо ж оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 387 ЦПК України).

Згідно п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37-38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах цивільної справі письмовими доказами, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 03 березня 2010 року, до повноліття дитини. Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в розмірі 200 грн. щомісячно на утримання і користь ОСОБА_1, починаючи з 03 березня 2010 року, до досягнення донькою 3-річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1.

09 липня 2015 року головним державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ Тимошенко А.С. відкрито виконавче провадження ВП №48077945 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів за виконавчим листом № 2-1866/10 виданим 23 квітня 2010 року. Заява про примусове виконання рішення суду подана 07 липня 2015 року. В постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець посилається на вимоги ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «про виконавче провадження».

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження була направлена боржнику рекомендованим листом та отримана останнім 18 липня 2015 року.

08 липня 2015 року представником стягувача до Ленінської ВДВС ХМУЮ була подана заява про накладення арешту на майно боржника.

21 липня 2015 року державним виконавцем винесено постанову № 12-638/12 про привід боржника через органи внутрішніх справ.

11 серпня 2015 року державним виконавцем відповідно до вимог ст. 195 СК України та ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» було здійснено розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, відповідно до якого сума заборгованості станом на 11 серпня 2015 року становить 14000 грн.

З постанови від 11 серпня 2015 року вбачається, що головним державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби ХМУЮ Тимошенко А.С. накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 лише в межах суми боргу та заборонено здійснювати його відчуження. Заборгованість не сплачується в повному обсязі та становить 14000 грн.

13 серпня 2015 року ОСОБА_1 подала до Ленінського відділу ДВС ХМУЮ заяву, що з моменту видачі виконавчого листа та до дати звернення до виконавчої служби боржником ОСОБА_1 сплачено аліменти на загальну суму 800 грн.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є похідною та такою, що винесена після відкриття виконавчого провадження для забезпечення реального виконання рішення суду. Тому, прийняття постанови про арешт майна не суперечить нормам чинного законодавства. Арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може здійснюватися як під час відкриття виконавчого провадження, так і в процесі здійснення інших виконавчих дій.

З матеріалів справи не вбачається, що з часу отримання ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження та до винесення оскаржуваної постанови останнім надавались до органів ДВС документальне підтвердження про сплату заборгованості з аліментів у повному обсязі.

Дії державного виконавця щодо примусового виконання рішення суду визначені статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до ч.2 якої зазначено наявність у державного виконавця права накладення арешту на майно боржника при відкритті виконавчого провадження, а у боржника права за погодженням з державним виконавцем у строк до початку примусового виконання рішення реалізувати належне йому майно чи передати кошти в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для накладення державним виконавцем арешту на майно боржника, процесуальне судове рішення, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

Перевірив законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що ухвала судом постановлена з додержанням вимог закону, що відповідно до п.1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1.ч.2.ст. 307, п.1 ч. 1 ст. 312, ст. 313, п.4.ч.1.ст. 314, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -