У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, відділу державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кулініч Наталія Юріївна, про визнання недійсним та анулювання запису акта цивільного стану за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поданою їхнім представником - ОСОБА_8, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вони як дружина та син є спадкоємцями померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9. Звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. для оформлення спадщини, їм стало відомо про наявність рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2007 року, на підставі якого були внесені зміни до актового запису про народження ОСОБА_6 та зазначено, що батьком є ОСОБА_9 і змінено по батькові дитини на ОСОБА_6. Проте відповідно до листа Березнівського районного суду Рівненської області від 4 червня 2013 року таке рішення судом не ухвалювалося.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати недійсною інформацію про батька в актовому записі від 3 квітня 1996 року № 234 про народження ОСОБА_6, внесеної на підставі судового рішення від 11 вересня 2007 року, зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві внести відповідні зміни.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_8, просять оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством не передбачена можливість визнати недійсним актовий запис про народження дитини, зокрема, він не є правочином у розумінні ч. 1 ст. 202 ЦК України, а вимоги про анулювання актового запису пред'явлені до неналежних відповідачів.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що ні нормами Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ні СК України, ні Правилам внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, не передбачена можливість визнати недійсним актовий запис про народження. Також СК України не передбачає підстави анулювання актового запису про народження дитини.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 грудня 1992 року, від якого мають сина - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.

16 листопада 2012 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу КулінічН.Ю. із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_9, а ОСОБА_4 подав заяву про відмову від спадщини на користь матері.

Згідно зісвідоцтва про народження ОСОБА_6 від 6 грудня 2011 року, її батьком є ОСОБА_9

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян до актового запису про народження ОСОБА_6 6 грудня 2011 року на підставі рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 11 вересня 2007 рокувнесені зміни про виключення відомостей про батька - ОСОБА_11, та внесені відомості про визнання батьківства та внесено відомості про батька - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінено по батькові дитини на ОСОБА_6.

Згідно з листомголови Березнівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2013 року в 2007 роцівідповідно до обліково-реєстраційних даних справа за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_11 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини та визнання батьківства у провадженні суду не перебувала.

По факту підроблення рішення Березнівського районного суду від 11 вересня 2007 рокуслідчим відділенням Березнівського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області відкрито кримінальне провадження від 10 червня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року № 6-32цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, актом цивільного стану фіксується подія та дія, яка сталась.

Проте апеляційний суд не врахував, що подія та дія, зафіксована в оскаржуваному акті ніколи не відбувалась, оскільки судове рішення, на підставі якого було внесено зміни до актового запису, не ухвалювалось, цивільна справа не розглядалась в 2007 році, підписи в рішенні не відповідають підписам працівників суду та відтиск гербової печатки не відповідає оригіналу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що актовий запис цивільного стану анулюється на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4.5. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, анулювання актових записів цивільного стану на підставі рішення суду проводиться без складання висновку. В інших випадках складання висновку про анулювання або відмову в анулюванні актового запису цивільного стану обов'язкове.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК Українине з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Також апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попередні судові рішення, суд касаційної інстанції в ухвалі від 10 вересня 2014 року зазначив про необхідність з'ясування наведених вище фактичних обставин, правильної їх правової оцінки та визначення виду правовідносин, які склалися між сторонами.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поданою їхнім представником - ОСОБА_8, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик