Справа № 136/2203/15-ц
УХВАЛА

11 січня 2016 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника С.І.

при секретарі Шевчук Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Липовецького районного управління юстиції про арешт майна боржника, -

ВСТАНОВИВ:

25.12.2015 року ОСОБА_1 (далі скаржник) звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із скаргою на постанову головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Липовецького районного управління юстиції ОСОБА_2 (далі державний виконавець) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (далі постанова про арешт майна). Скарга мотивована тим, що 15.12.2015 року державним виконавцем при виконанні виконавчого листа № 136/2130/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" коштів в сумі 727 860,67 грн. було прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Вказану постанову скаржник вважає незаконною, оскільки державний виконавець приступивши до примусового виконання виконавчого документа не переконався в отриманні боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, у звязку з чим останній був позбавлений можливості виконати рішення в строк для самостійного виконання. Скаржник також вважає, що державний виконавець не мав права накладати арешт на все належне боржнику майно, оскільки сума стягнення за виконавчим документом становить 727 860,67 грн. Крім цього, в порушення вимог пункту 5.6.1 Наказу Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5 "Про затвердження Інструкції про порядок проведення виконавчих дій" (далі Інструкція), державний виконавець не встановив яке майно належить боржнику та не описав його. З урахуванням зазначеного скаржник вважає свої права порушеними, у звязку з чим просить суд скасувати постанову про арешт майна.

Представник скаржника в судовому засідання просив суд скаргу задовольнити з підстав що в ній наведені.

В судовому засіданні головний державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Липовецького районного управління юстиції ОСОБА_2 проти задоволення скарги заперечив вказавши на її необґрунтованість, оскільки постанова про арешт майна від 15.12.2015 року була прийнята ним у відповідності з приписами ст. 57 Закону України "Про виконавче провадження".

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи та виконавчого провадження, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

07.12.2015 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 49556896 з примусового виконання виконавчого листа № 136/2130/14-ц, який видано Липовецьким районним судом Вінницької області 30.06.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кредитні ініціативи" коштів в сумі 727 860,67 грн.

Вказаною постановою боржнику був визначений семиденний строк для самостійного виконання рішення, який обчислюється з моменту винесення постанови, що узгоджується з приписами частини другої статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон).

За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова (частина друга статті 25 Закону).

Судом встановлено, що в заяві про відкриття виконавчого провадження, стягувач просив державного виконавця одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накласти арешт на майно та кошти боржника.

З матеріалів виконавчого провадження слідує, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була прийнята наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, тобто в порушення вимог частини другої статті 25 Закону.

Відповідно до ст. 3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням встановлених обставин суд дійшов висновку, що не прийняття державним виконавцем одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження постанови про арешт майна боржника, свідчить про порушення прав та інтересів стягувача, а не боржника. Так як із скаргою звернувся боржник, з наведених підстав постанова про арешт майна боржника скасована бути не може.

Суд вважає, що несвоєчасне одержання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, внаслідок чого він був позбавлений можливості скористатися правом на виконання рішення в строк для самостійного виконання є, згідно статті 35 Закону, підставою для відкладення виконавчих дій, проте не може бути підставою для скасування постанови про арешт майна.

Згідно частини третьої статті 57 Закону арешт може бути накладений у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, державний виконавець наклав арешт на все майно, яке належить боржнику та заборонив здійснювати його відчуження, що відповідає положенням частини третьої статті 57 Закону.

Посилання скаржника на пункт 5.6.1 Наказу Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5 суд вважає необґрунтованим, оскільки Інструкція втратила чинність, крім пункту 5.11 глави 5, підпункту 5.12.5 пункту 5.12 глави 5 щодо підготовки до проведення та проведення щотижневих конкурсів з визначення спеціалізованих організацій для реалізації арештованого державними виконавцями майна, які продовжують діяти до набрання чинності порядком реалізації арештованого державними виконавцями майна, згідно з Наказом Міністерства юстиції України N 512/5 від 02.04.2012 року.

Таки чином суд дійшов висновку, що при прийнятті постанови про арешт майна боржника, права та інтересів скаржника порушено не було, а тому в задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 25, 57 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 208, 209, 210, 383-389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Липовецького районного управління юстиції ОСОБА_2 від 15.12.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області.

Суддя С.І. Стадник