Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Є. у. № 334/1568/14 Головуючий у 1 інстанції: Колесник С.Г.
№ провадження 22-ц/778/26/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Гончар М.С.

Суддів: Стрелець Л.Г

ОСОБА_1

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором ,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізького обласного управління (далі Банк) звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3

В обґрунтування позову зазначали, що 29 листопада 2006 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому було надано кредит в сумі 17437 доларів США, а він, у свою чергу, зобовязувався повернути кредит у термін до 29 листопада 2013 року, а також сплачувати відсотки за користування ним та комісійні винагороди.

У забезпечення виконання позичальником договірних зобовязань 29 листопада 2006 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором не виконав у повному обсязі, в результаті чого у нього утворилася заборгованість у сумі 15141,04 доларів США, яку просили стягнути з відповідачів на їх користь у солідарному порядку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року, відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, обгрунтовано виходив з того, що відповідач належним чином виконав взяті на себе договірні зобов»язання за визначеними сторонами умовами кредитного договору, щомісячно з 29 грудня 2006 року по 29 листопада 2013 року здійснював погашення кредиту та сплату відсотків за користування ним ануїтетними платежами у сумі 210 доларів США не пізніше 25 числа місяця.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

У відповідності до приписів ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наведених приписів цивільного закону можна дійти висновку, що при укладанні кредитного договору сторони повинні обовязково дійти згоди щодо предмету договору (розміру грошових коштів, що надаються у кредит), ціни (розміру плати за користування кредитними коштами), строку на який видається кредит, а також інші умови, які є необхідними для певного виду кредитування.

У відповідності до п.3.1. положення «Про кредитування фізичних осіб», затвердженого постановою правління ВАТ «Державний ощадний України» від 18 червня 2003 року за №110 (далі Положення) кредити, які може надавати банк фізичним особам, класифікуються, в тому числі, за строками погашення:

- водночас;

- у розстрочку за встановленим графіком або ануїтетними платежами, тощо. (а.с.162)

Таким чином, для кредитних договорів, що передбачають строки погашення у розстрочку істотною умовою є визначення порядку виконання обовязку позичальника, а саме встановлення графіку платежів або ануїтету.

Укладаючи 29 листопада 2006 року кредитний договір №1791 Банк та ОСОБА_2 погодили, що банк видає позичальнику кредит у розмірі 17437 доларів США, на строк до 29.11.2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 %.

Пунктом 1.5.1.2 кредитного договору визначено, що відсотки нараховуються щомісячно за методом факт/факт на фактичну заборгованість за Кредитом починаючи з дати видачі Кредиту до настання терміну, зазначеного в п.1.5.1.1 (тобто до 29.11.2013 року), що передбачає наведення у кредитному договорі або у додатках до нього відповідних розрахунків.

При цьому, у відповідності до вимог, що ставляться до кредитних договорів із визначенням строку погашення кредиту у розстрочку, кредитним договором відповідний графік платежів згідно із строковістю, зазначеною у договорі (щомісяця) у розрізі погашення суми основного боргу, нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань позичальника за кожним платіжним періодом, між сторонами не погоджений.

Сторонами визнається, що графік погашення кредиту до кредитного договору не складався.

Як вбачається з кредитного договору сторонами був погоджений інший спосіб погашення кредиту та сплати відсотків, а саме було визначено розмір і порядок сплати кредиту та відсотків у вигляді ануїтетних платежів.

У відповідності до п.3.3.3, 3.3.4 кредитного договору сторони погодили, що позичальник має здійснювати погашення кредитута сплату відсотків за користування ним щомісячними ануїтетними платежами у сумі 210 доларів США (т.1, а.с.30).

Отже, сторони погодили істотну умову порядку виконання вказаного кредитного договору не за графіком, а шляхом сплати ануїтетних платежів.

У відповідності до додатку 15 Положення погашення кредиту ануїтетними платежами передбачає сплату позичальником однакової суми коштів, в яку входять: сума основного боргу та сума відсотків за користування кредитом.

Так, у відповідності до додатку 15 вказаного Положення розрахунок суми погашення кредиту здійснюється за формулою:

A = G * qn(q)

qn 1

А - ануїтет (платіж, який включає сплату частину основного боргу і процентів на залишок основного боргу і сплачується позичальником у строки, передбачені кредитним договором);

G сума кредиту;

n - строк кредиту;

q - коефіцієнт ануїтетного платежу (т.1, а.с.174).

Таким чином, розмір щомісячного ануїтетного платежу та загального зобовязання позичальника за вказаним договором були визначені п.п.3.3.3, 3.3.4 кредитного договору.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться

Як вбачається з матеріалів справи, позичальник виконував зобовязання за кредитним договором в обумовленому цим договором порядку, а саме шляхом внесення щомісячних ануїтетних платежів у визначеному сторонами однаковому розмірі та у встановленими договором строки.

Зі змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що під час укладання кредитного договору, з боку Банку була допущена помилка у визначенні розміру ануїтетного платежу (т.1, а.с.198). Вказана обставина визнана представником апелянта у судовому засіданні апеляційного суду.

Оскільки визначення розміру ануїтетного платежу в даному випадку є істотною умовою кредитного договору, зміна його розміру має бути погоджена сторонами у встановленому законом порядку.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння зміна умов зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так само, за загальним правилом викладеному у ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до п.п.6.1, 6.2 кредитного договору цей договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін; всі зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності з моменту їх підписання.

Як свідчать матеріали справи, додаткових угод між сторонами до кредитного договору не укладалось.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконання позичальником зобовязання за кредитним договором в частині погашення кредиту та сплати відсотків шляхом внесення ануїтетних платежів в розмірі встановленому у договорі, за відсутності згоди сторін щодо зміни розміру вказаного щомісячного платежу та порядку його сплати, є належним виконанням умов кредитного договору.

Досліджуючи листи, надіслані банком на адресу позичальника, колегія суддів зазначає про таке. Як вбачається зі змісту вказаних листів, які були надіслані у період з червня 2010 року по грудень 2013 року, вони містять повідомлення про те, що у позичальника наявне зобовязання по сплаті останнього платежу, пропозицію здійснити перерахунок графіку погашення кредиту, та/ або пролонгацію строку дії кредитного договору (т.1, а.с.12, 13, 145-156).

Проте зміст таких повідомлень є суперечливим, оскільки зазначений в них розмір останнього платежу не передбачений кредитним договором та не відповідає суті ануїтетного способу погашення кредиту, пропозиція щодо зміни графіку погашення кредиту є безпідставною з огляду на відсутність такого графіку до кредитного договору.

До того ж, вказані листи банку у розумінні ст. 641 ЦК України не можуть вважатися пропозицією банку укласти договір про внесення змін до кредитного договору, оскільки не містять істотних умов такого договору та наміру банку вважати себе зобовязаним у разі прийняття позичальником такої пропозиції. Отже, зазначені листи мають не договірний, а претензійний характер і не спричиняють наслідків у вигляді односторонньої зміни умов кредитного договору.

Твердження апеляційної скарги про те, що п.3.3.9 кредитного договору передбачена можливість сплати позичальником недоотриманих банком відсотків у невизначеному розмірі стосується випадків сплати позичальником платежів у розмірі меншому ніж визначено у договорі. Проте в даному випадку, позичальником були сплачені всі ануїтетні платежі у розмірі та в строки передбачені договором. Отже посилання банку на п.3.3.9 кредитного договору є безпідставними.

Доводи скарги про те, що суд першої інстанції не зважив на ту обставину, що позичальник не виконав умови передбачені п.1.1 кредитного договору в частині сплати відсотків за користування кредитом є неприйнятним з огляду на наступне.

У відповідності до п.3.1.5 кредитного договору нарахування відсотків є обовязком Банку. З огляду на те, що сторонами у договорі було погоджено погашення кредиту щомісячними ануїтетними платежами, що як зазначалось вище передбачає сплату позичальником однакової суми коштів, в яку входять: сума основного боргу та сума відсотків за користування кредитом, відповідальність за правильність обрахування розміру такого платежу покладається виключно на Банк, і не може бути підставою для відповідальності позичальника.

Колегія суддів також виходячи із засад пропорційності, зважує на розумний баланс між інтересами фінансової установи, яка надала кредит на умовах відплатності та мала на меті отримання прибутку, проте помилилась в обрахуванні ануїтету, та з іншого боку споживача, який є менш захищеною стороною у кредитних правовідносинах, і який виходячи з обставин справи в першу чергу орієнтувався на вартість кредиту виходячи із розміру щомісячного платежу, тому вважає що вимоги про стягнення сум, що не передбачені умовами повернення кредиту є несправедливим прибутком від кредитування.

За таких обставин судова колегія вважає, що по справі постановлено законне і обгрунтоване рішення, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: