Справа № 141/547/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року смт. Оратів

Оратівський районний суд Вінницької області

В складі: головуючого - судді Слісарчука О.М.

при секретарі Ставничому С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Оратів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" про стягнення матеріальної допомоги, за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" про стягнення матеріальної допомоги. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач ОСОБА_1 01.08.2013 року був прийнятий на посаду лікаря із загальної гігієни відділення організації санітарно-гігієнічних досліджень Іллінецького міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», на якій і працює на даний час. 10.07.2015 року вкотре подав на імя завідувача ВСП «Іллінецький МВЛД» ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» (далі - ВПС) заяву про надання матеріальної допомоги в зв'язку з скрутним матеріальним становищем - 2-й рік поспіль добирається на роботу за власний кошт. В реєстрації заяви було відмовлено, та зауважено, що позивач не має права на її отримання в звязку з відсутністю коштів в установі. Також усно повідомив, що в середині липня необхідна операція з приводу хірургічного захворювання у Вінницькій OKJI ім. М.І. Пирогова. З 15.07.2015 року по 28.07.2015 року перебував на лікарняному у вищевказаній лікарні.

30.07.2015 року позивач знову подав на імя завідувача ВСП заяву про надання матеріальної допомоги в звязку з стаціонарним хірургічним лікуванням, вх. № 134, з ксерокопією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 13803 від 28.07.2015 року пред'явивши оригінал, по сьогоднішній день відповіді не надано, чим порушено чинне законодавство про звернення громадян.

Наказом № 16-В завідувача ВСП від 07.08.2015року позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану, за неналежне виконання службових обов'язків, зокрема за те, що не відбулось суттєвих змін покращенню роботи відділу, пропозиції по заключенню договорів та проведенню лабораторних досліджень питної води в межах обслуговування території не збільшилось, листи та інші інформаційні документи головам РДА та власникам водогонів не направлялись. Будь-яких порушень трудової дисципліни з боку позивача не було, а оголошення йому догани не мало законного підґрунтя і є наслідком неприязних стосунків, що склалися між позивачем та безпосереднім керівництвом, в т.ч. подання цих заяв, адже завідувач відноситься до коштів організації як до своїх власних і постійно стверджував, що я не маю права на отримання цих коштів, неодноразово, в т. ч. привселюдно погрожував звільнити позивача.

Рішенням Оратівського районного суду від 12 січня 2016 року по ц/с № 141/993/15-ц даний наказ було скасовано.

20.05.2016 року позивач вкотре подав на імя завідувача ВСП заяву про надання матеріальної допомоги в зв'язку з скрутним матеріальним становищем - 3-й рік поспіль добирається на роботу за власний кошт. Однак відповідач зазначив, що в установі відсутні кошти та необхідно покращувати матеріально-технічну базу. Через деякий час позивач був ознайомлений з наказом № 22- К від 20.05.16р. про надання йому вищезазначеної допомоги у розмірі 10 грн.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» до структури заробітної плати належать інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами..

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно ст. 38 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» заробітна плата посадових осіб державної - санітарно-епідеміологічної служби визначається на основі Єдиної тарифної сітки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України...

Згідно п/п «б» п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 р.№1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" та пункту 5.1 1 Умов оплати праці працівників складів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, затверджених спільним наказом Мінпраці та МОЗ від 05.10.2005 p. N 308/519 працівники мають право на матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці установ і організацій, що фінансуються з бюджету є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно абзацу 1 ст. 35 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» фінансування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, у тому числі спеціального фонду, а також інших джерел, передбачених законом. Згідно абзацу 3 ст. 35 цього закону кошти до спеціального фонду державного бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, відраховує за виконання робіт і надання послуг у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, що не відносяться до медичної допомоги населенню.

Згідно п. 3.4. 1 Положення про ВСП: відділ має право здійснювати за плату інші види діяльності, які не є основними, за тарифами прейскурантами,затвердженими у відповідності до законодавства України. Також за 2015 рік за надання платних послуг в установу надійшло 360597 грн. при плані 354191 грн., що становить 101.8 %. Щодня відділ надає платні послуги, отримуючи при цьому кошти на відповідні рахунки, тому твердження що в установі відсутні - кошти є безпідставними.

Зі слів бухгалтера згідно умов Колективного договору нашої установи працівники мають право на отримання вищезазначеної допомоги в розмірі посадового окладу. Крім того всі адміністративно-господарські працівники щороку отримують матеріальну допомогу в звязку з скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи і організації.

Таким чином ненадання матеріальної допомоги є порушенням законодавства про оплату праці, а тому позивач ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та повинні бути повністю задоволені. Просить стягнути на його користь з ВСП «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень» ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» матеріальну допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції; матеріальну допомогу в зв'язку з стаціонарним хірургічним лікуванням в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції; матеріальну допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі: посадовий оклад станом на травень 2016р. - 10 грн. Допустити негайне; виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше чим за один місяць.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, будь-яких уточнень позовних вимог не надав. Просить позов задоволити та стягнути з відповідача матеріальну допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції; матеріальну допомогу в зв'язку з стаціонарним хірургічним лікуванням в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції; матеріальну допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі: посадовий оклад станом на травень 2016р. - 10 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність. Свої заперечення мотивував тим, що спірні правовідносини виникли навколо виплати позивачу сум матеріальної допомоги за 2015-2016 роки, зокрема: матеріальної допомоги в звязку зі скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу станом на липень 2015 року з врахуванням рівня інфляції; матеріальної допомоги в звязку зі стаціонарним хірургічним лікуванням в розмірі посадового окладу станом на липень 2015 року з врахуванням рівня інфляції; матеріальної допомоги в звязку зі скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу станом на травень 2016 року -10 грн.

Обґрунтовуючи свій позов, позивач посилається на те, що 10.07.2015р. подав завідувачу ВСП якій просив надати матеріальну допомогу в звязку зі скрутним матеріальним становищем, мотивуючи заяву позивач зазначив, що уже другий рік поспіль добирається на роботу за власний

10.07.2015р. позивач звертався до завідувача ВСП з заявою, у якій просив надати йому матеріальну допомогу в звязку зі стаціонарним хірургічним лікуванням. На підтвердження надав документи з лікарні про проходження лікування.

Пізніше - 20.05.2016 року в черговий раз подав заяву з проханням надати матеріальну допомогу в звязку зі скрутним матеріальним становищем, у якій зазначив, що вже 3 рік поспіль добирається на роботу за власний кошт.

За результатами розгляду вказаних заяв, у надані матеріальних допомог на вказані цілі ОСОБА_1 було відмовлено, з тих підстав, що відсутнє фінансування вказаних видатків за відповідною статтею кошторису ВСП.

Більш того, завідувачем було розяснено, що колективним договором не передбачено обов'язку роботодавця надавати матеріальну допомогу на вказані цілі. Відтак відмова у задоволені заяв є законною та обґрунтованою і жодних прав позивача не порушують, що в свою чергу вказує на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

З аналізу тих доводів, які покладені в підстави позову вбачається, що крім голослівного цитування норм КЗпП та деяких спеціальних нормативних актів позивач належними доказами та відповідним юридичним обґрунтуванням не доводить якою нормою спеціального Закону чи положеннями Колективного договору передбачено обов'язок роботодавця надавати працівнику матеріальну допомогу у розмірі, що перевищує місячний посадовий оклад, а тим більше на вказані цілі.

З огляду на приписи ст. 58, 60 ЦПК України позивач має належними доказами довести вказані обставини, а саме, що відповідач незаконно не виплачує йому бажану допомогу.

Однак матеріали позовної заяви таких доказів не містять, що вказує на недоведеність позову.

Позивач також залишає поза увагою, що ВСП є відокремленим струг і підрозділом бюджетної установи і відповідно фінансується з бюджету, що накладає певні особливості як на умови оплати праці так і на порядок проведення інших компенсаційних виплат.

Так, відповідно до ст. 98 Кодексу законів про працю України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Отже, питання надання матеріальної допомоги має бути врегульовано колективним договором та локальними нормативно-правовими актами»

Так, п.п. 2 п. 1 розділу V Колективного договору укладеного між адміністрацією ВСП Іллінецького міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ « Вінницький обласний ораторний центр Держсанепідемслужби України» та трудовим колективом, передбачено обов'язок адміністрації здійснювати виплату матеріальна допомога в розмірі посадового окладу в межах затвердженого фонду заробітної плати на оздоровлення при оформленні відпустки відповідно до постанова КМ України від 11.05.2011р. № 524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери».

Пунктом 2 постанови КМУ від 11.05.2011р. № 524 «Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» встановлено з 1 січня 2012 р. медичним і фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу під час надання основної щорічної відпустки.

Потрібно зазначити, що як у 2015 ропі так і в 2016 році позивач перебував у щорічній оплачуваній відпустці. Відбуваючи у відпустку позивач звернувся із відповідними заявами щодо надання матеріальної допомоги на оздоровлення. Вказані заяви були задоволені, і матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу була виплачена ОСОБА_1 у квітні 2015 року та у квітні 2016 року відповідно.

Таким чином, адміністрацією ВСП чітко дотримано вимоги положень Колективного договору щодо обовязку виплатити матеріальну допомогу, В той же час, ВПС є бюджетною установою і останній у вирішенні питань щодо виплати матеріальної допомоги у розмірі, що не передбачений колективним договором обмежений галузевими нормативними актами та відсутністю видатків в кошторисі установи для фінансування даних цілей.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про забезпечення санітарного та. благополуччя населення» до системи Державної санітарно-епідеміологічної служби України входить, в тому числі і ВСП «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень» ДУ «ВОЛЦД ДСЕСУ».

Згідно зі ст. 38 вказаного Закону, заробітна плата посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби визначається на основі Єдиної тарифної сітки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В той же час п, 4 вказаної постанови надано право керівникам: місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Аналогічні приписи містяться у п. 5.11. Умов оплати праці працівників закладів охорони здоровя та установ соціального захисту населення, що затверджені спільним наказом МОЗ України від 05,10,2005 № 308/519, у вказаному її, зазначено, що керівники мають право надавати працівникам матеріальну допомогу1, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Отже, керівник установи має право надати працівникові матеріал льну допомогу працівникові у розмірі не більше одного посадового окладу на рік, що передбачено колективним договором, та що в свою чергу проведено відповідачем.

Вказані обставини підтверджуються розрахунковими листами.

З даних розрахункових листів по ОСОБА_1 вбачається, що матеріальна допомогу у розмірі посадового окладу вже була виплачена позивачу на оздоровлення при вибутті позивачі у річну оплачувану відпустку у квітні 2015 року та квітні 2016 року відповідно, що в свою чергу виключає право завідувача ВСП виплачувати матеріальної допомоги у збільшеному розмірі, крім як на поховання.

Відтак позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, та такими, що сформовані усупереч вимогам нормативно-правових актів, щодо оплаті праці медичних працівників та положенням Колективного договору, що діє у ВСП.

Більш того, позивач фактично просить за 2015 рік виплати додатково дві матеріальні допомоги: в звязку зі скрутним матеріальним становищем та у звязку зі стаціонарним хірургічним лікуванням.

В разі ж задоволення позову на відповідача фактично буде покладено обовязок виплатити матеріальну допомогу у збільшеному розмірі, що змусить завідувача ВСП фактично порушити вищенаведені нормативні акти та приписи Колективного договору, що поставить у нерівність щодо умов оплати праці інших працівників ВСП. Крім того вказані видатки не передбачені у кошторисі за загальним фондом. Це важливо в контексті приписів ст. 13 Закону України «Про оплату праці», якою визначено, обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом, Так, ОСОБА_1 отримує заробітну плату по загальному фонду, що підтверджується штатним розписом та тарифікаційним списком. Установа фінансується по загальному фонду згідно кошторису та помісячного плану асигнувань. Станом на 01.06.2016 року ВСП профінансовано на загальну суму 396000,00 грн., з яких виплачено заробітної плати на суму 392377,86 грн. Відповідно суми допомоги які вимагає стягнути позивач не передбачені у бюджеті асигнувань по загальному фонду. Крім того, оскільки позивач отримує заробітну плату по загальному фонду підстав для стягнення вказаних коштів зі спеціального фонду немає, оскільки це буде прямим порушенням цільового використання коштів.

Окремо зазначає, що позов подано до ВСП «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень» ДУ «Вінницький ОЛЦДСЕСУ» який не є юридичною особою, а відтак не може бути відповідачем у даній справі, оскільки не наділений цивільно-процесуальною дієздатністю). Крім цього, заявив клопотання про застосування до вимоги про стягнення матеріальної допомоги за 2015 рік строк позовної давності, передбачений ст. 235 КЗпП. Просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Суд, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає, що в задоволені позову слід відмовити на підставі слідуючого.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 01.08.2013 року був прийнятий на посаду лікаря із загальної гігієни відділення організації санітарно-гігієнічних досліджень Іллінецького міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України».

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» до структури заробітної плати належать інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ст. 98 КЗпП України оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Згідно ст. 38 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» заробітна плата посадових осіб державної - санітарно-епідеміологічної служби визначається на основі Єдиної тарифної сітки у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України...

Згідно п.п «б» п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 р.№1298 "Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" та пункту 5.1 1 Умов оплати праці працівників складів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення, затверджених спільним наказом Мінпраці та МОЗ від 05.10.2005 p. N 308/519 працівники мають право на матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці установ і організацій, що фінансуються з бюджету є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно абзацу 1 ст. 35 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» фінансування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, у тому числі спеціального фонду, а також інших джерел, передбачених законом. Згідно абзацу 3 ст. 35 цього закону кошти до спеціального фонду державного бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, відраховує за виконання робіт і надання послуг у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, що не відносяться до медичної допомоги населенню.

Згідно п. 3.4. 1 Положення про ВСП: відділ має право здійснювати за плату інші види діяльності, які не є основними, за тарифами прейскурантами затвердженими у відповідності до законодавства України.

Відповідно до 6.3.12. Положення про відокремлений структурних підрозділ «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» затвердженого наказом Директора ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» №64-Адм від 01.07.2013 року Завідувач відділу встановлює працівникам відділу розміри премій, винагород, надбавок і доплат на умовах, передбачених Колективним договором та законодавством.

Відповідно до п. 2 р. V Колективного договору 2015-2018 роки між адміністрацією ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" з трудовим колективом, схваленому на зборах в трудовому колективі протокол №1 від 19.05.2015 року адміністрація зобовязується відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.05.2015 р. №524 "Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" медичним працівникам адміністрацією ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» виплачується матеріальна допомога в розмірі посадового окладу в межах затвердженого фонду заробітної плати на оздоровлення при оформленні відпустки. Наказ про надання матеріальної допомоги на оздоровлення надається лише при наявності заяви працівника.

Відповідно до наказу №1-О від 27.04.2015 року «Про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення» вирішено надати ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу» , яку було виплачено, що підтверджується розрахунковим листом за квітень 2015 року.

Відповідно до наказу №7-О від 11.04.2016 року «Про надання частини щорічної основної відпустки ОСОБА_1 Про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення» вирішено надати ОСОБА_1 матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу» , яку було виплачено, що підтверджується розрахунковим листом за квітень 2016 року.

Відповідно до п. 2 р. VІІ Колективного договору 2015-2018 роки адміністрація зобовязується надавати одноразово грошову допомогу працівникам у звязку з сімейними обставинами в межах затвердженого фонду оплати праці, в разі економії фонду: - при народженні дитини; - при перебуванні на стаціонарному лікуванні; - на придбання медикаментів; - у звязку з одруженням; - на поховання (розмір не обмежується); - одиноким матерям, та матерям, які одні виховують дітей до 18 років; у звязку з важким матеріальним становищем.

Таким чином, виплата одноразово грошової допомоги працівникам у звязку з важким матеріальним становищем та при перебуванні на стаціонарному лікуванні передбачена як обовязок роботодавця, однак в межах затвердженого фонду оплати праці, в разі економії фонду.

10.07.2015 року ОСОБА_1 звернувся на імя завідувача ВСП «Іллінецький МВЛД» ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» він просить надати у матеріальної допомоги в зв'язку з скрутним матеріальним становищем - 2-й рік поспіль добирається на роботу за власний кошт.

30.07.2015 року ОСОБА_1 на імя завідувача ВСП «Іллінецький МВЛД» ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» він просить надати у матеріальної допомоги в зв'язку з звязку з стаціонарним хірургічних лікуванням у ВОКЛ ім.. ОСОБА_3.

20.05.2016 року ОСОБА_1 звернувся на імя завідувача ВСП «Іллінецький МВЛД» ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» він просить надати у матеріальної допомоги в зв'язку з скрутним матеріальним становищем - 3-й рік поспіль добирається на роботу за власний кошт.

Однак, як вбачається довідки №396 від 29.06.2016 року виданої ВСП «Іллінецький МВЛД» ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» ОСОБА_1 отримує заробітну плату по загальному фонду, що підтверджено штатним розписом та тарифікаційним списком. Установа фінансується по загальному фонду згідно кошторису та помісячних асигнувань. На оплату праці на 2016 рік затверджено в кошторисі кошти в сумі 987000,00 по загальному фонду. Зокрема на квітень 2016 року надійшло коштів на оплату праці по загальному фонду в розмірі 78500,00 грн., на травень 83500,00 грн. За період з лютого місяця по жовтень місяць триває відпускна компанія, яка передбачає виплату відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення медичним працівникам згідно постанови №524 від 11.05.2011 року. Кошторис по спеціальному фонду на 2016 рік складає 86400,00 грн. Установа має також штатний розпис по спеціальному фонду з щомісячним фондом оплати праці в розмірі 7285,54 грн., сума видатків по спеціальному фонду на 2016 рік складає 87426,48 грн. Кошторис на 2015 рік по загальному фонду складає 827000,00 грн. зокрема на липень 2015 року 70000,00 грн. залишок невикористаних коштів по загальному фонду на 31.07.2015 року складає 28,19 грн. По спеціальному фонду кошторисні призначення на рік складають 137000,00 грн. На протязі 2015 року установа виплатила по спеціальному та загальному фонду індексацію заробітної плати в розмірі 122596,37 грн., що не передбачено кошторисами та коштів на дані виплати не виділено. Станом на 01.06.2016 року установу профінансовано по загальному фонду в сумі 396000,00 грн. виплачено заробітної плати на 01.06.2016 року 392377,86 грн.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, яка складається із: основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно вимог ст. 98 КЗпП України і ст. 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці установ і організацій, що фінансуються з бюджету є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно абзацу 1 ст. 35 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» фінансування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, у тому числі спеціального фонду, а також інших джерел, передбачених законом.

Аналогічні положення закріплено також частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР), яка передбачає, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

Згідно з частиною першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України , будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Таким чином позивач ОСОБА_1 має право на матеріальну допомогу у звязку з скрутним матеріальним становищем та у звязку із перебуванням на стаціонарному лікуванні, яка виплачується в разі в разі економії фонду в межах затвердженого фонду оплати праці.

Твердження з представника відповідача на відсутність в бюджеті асигнувань на суми допомоги та спростовуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи.

Зокрема, довідкою №396 від 29.06.2016 року виданої ВСП «Іллінецький МВЛД» ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ» згідно якої станом на 01.06.2016 року установу профінансовано по загальному фонду в сумі 396000,00 грн., виплачено заробітної плати на 01.06.2016 року 392377,86 грн.

Не заслуговують на увагу також твердження представника відповідача, про те, що виплата такої допомоги - це право керівника установи, а не обов'язок, оскільки відповідно до п. 2 р. VІІ Колективного договору 2015-2018 роки адміністрація зобовязується надавати одноразово грошову допомогу працівникам у звязку з сімейними обставинами в межах затвердженого фонду оплати праці, в разі економії фонду: - при народженні дитини; - при перебуванні на стаціонарному лікуванні; - на придбання медикаментів; - у звязку з одруженням; - на поховання (розмір не обмежується); - одиноким матерям, та матерям, які одні виховують дітей до 18 років; у звязку з важким матеріальним становищем.

Проте, позивач ОСОБА_1 просить стягнути на його користь з ВСП «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень» ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» матеріальну допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляцію матеріальну допомогу в зв'язку з стаціонарним хірургічним лікуванням в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції матеріальну допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі: посадовий оклад станом на травень 2016р. - 10 грн.

Проте ні в своїй позовній заяві, ні в поясненнях даних під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 не обґрунтовує, чому саме вказані матеріальні допомоги мають встановлюватися в розмірі посадового окладу, оскільки ні трудовим законодавством, ні колективним договором не встановленого конкретного розміру таких допомог.

Позивач ОСОБА_1 посилається нате, що він має право на матеріальну допомогу в розмірі посадового окладу, оскільки про таке право йому відомо зі слів бухгалтера, який пояснив, що умовами колективного договору визначено розмір такої допомоги в межах посадового окладу..

Однак дане твердження не відповідає дійсності, оскільки з дослідженого в судовому засіданні Колективного договору 2015-2018 роки між адміністрацією ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" з трудовим колективом, схваленого на зборах в трудовому колективі (протокол №1 від 19.05.2015 року) не вказано в якому розмірі повинна виплачуватись вказана матеріальна допомога.

Крім цього, відповідно до п. 1.6.наказу Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоровя України 05.10.2005 N 308/519 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення» конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати.

Отже, трудове законодавство до складу заробітної плати, крім основної, включає також додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі матеріальну допомогу.

Визначення конкретного розміру матеріальної допомоги даним наказом покладено на керівника установи, закладу, організації у межах фонду оплати праці.

На суд жодним чином не покладено повноваження підміняти функції державних органів щодо прийняття таких рішень. Відповідно до процесуального закону суд дає правову оцінку обставинам під час розгляду та вирішення конкретної справи.

Тому, суд, будучи не наділеним такими повноваженнями на визначення матеріальної допомоги, не вправі визначати її конкретний розмір.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріальної допомоги в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції; матеріальної допомоги в зв'язку з стаціонарним хірургічним лікуванням в розмірі посадового окладу станом на липень 2015р. з врахуванням рівня інфляції; матеріальної допомогу в зв'язку з скрутним матеріальним становищем в розмірі: посадовий оклад станом на травень 2016р. - 10 грн. не доведені позивачем ОСОБА_1 належними та допустими доказами.

Що з стосується посилань представника відповідача на те, що позов подано до ВСП «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень» ДУ «Вінницький ОЛЦДСЕСУ» який не є юридичною особою, а відтак не може бути відповідачем у даній справі, оскільки не наділений цивільно-процесуальною дієздатністю, суд зазначає слідуюче.

Відповідно до п. 1.6. Положення про відокремлений структурних підрозділ «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» затвердженого наказом Директора ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» №64-Адм від 01.07.2013 року відділ здійснює свою діяльність від імені Центру в межах повноважень встановлених цим положенням, має окремий баланс, поточні рахунки в установах Державного казначейства України, печатку зі своїм найменуванням, власні бланки, штампи та інші реквізити.

Відповідно до п. 6.3.2. Положення про відокремлений структурних підрозділ «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» затвердженого наказом Директора ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» №64-Адм від 01.07.2013 року завідувач відділу в межах штатного розпису призначає на посади та звільняє з посад працівників відділу; самостійно укладає, змінює і припиняє трудові договори; визначає функціональні обовязки працівників відділу; затверджує положення про відділ, посадові інструкції; застосовує до працівників відділу заходи заохочення та дисциплінарного впливу

Крім цього, Колективний договір 2015-2018 роки укладено між адміністрацією ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" та трудовим колективом.

Як встановлено в судовому засіданні і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 01.08.2013 року був прийнятий на посаду лікаря із загальної гігієни відділення організації санітарно-гігієнічних досліджень Іллінецького міжрайонного відділу лабораторних досліджень ДУ Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України».

Виключно наказами відокремленого структурного підрозділу «Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень ДУ «Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України №1-О від 27.04.2015 року та н №7-О від 11.04.2016 року надавалась ОСОБА_1 матеріальна допомога на оздоровлення.

Таким чином, відповідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Зазначена норма закону, поряд з іншими закріпленими уст. 21 КЗпП України, роз'яснена у п.27Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Тому твердження представника відповідача, про те, що позов заявлено до неналежного відповідача є безпідставними.

Що ж стосується посилань представника відповідача на ч.1 ст.233 КЗпП України щодо пропуску позивачем строку позовної давності в три місяці як на підставу про відмову в задоволенні позову, то суд вважає за можливе зазначити наступне.

Поняття позовної давності визначене в статті 256 ЦК України, а в статті 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП України не використовується. До того ж, на відміну від частини третьої статті 267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавствам питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень глави 19 розділу V ЦК України та термінів, які не містяться в статті 233 КЗпП України, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року.

Більше того, згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Окрім того, положення ч.2 ст.233 КЗпП України знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

А тому, думки та міркування представника відповідача з приводу пропуску строку позовної давності позивачами для звернення до суду з даним позовом є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу.

Крім цього, , п.11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судові рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14 передбачено, що встановивши строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, якщо позов по своїй суті є підставним, обґрунтованим та доведеним, але позивам пропустив строк позовної давності, суд під час винесення рішення у справі у мотивувальній частині вказує про обґрунтованість позову, обставин та підстав зазначених у позові, однак відмовляє у його задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Якщо ж позов по своїй суті є безпідставним та необґрунтованим, то суд відмовляє у його задоволенні по суті а не виходячи зі строків давності.

Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" про стягнення матеріальної допомоги, а саме стягнення матеріальної допомоги в межах посадового окладу не підлягають задоволенню у звязку з необґрунтованістю, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.ст. 79, 88 ЦПК України, а тому у разі відмови в задоволенні позову позивача звільненого від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 10, 11, 58-60, 79, 88,208, 209,213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ВСП "Іллінецький міжрайонний відділ лабораторних досліджень" ДУ "Вінницький ОЛЦДСЕСУ" про стягнення матеріальної допомоги - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Вінницької області через Оратівський районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

СУДДЯ О.М. Слісарчук

Повний текст рішення виготовлено 26.07.2016 року