Справа№592/7654/16-ц
Провадження №2/592/2277/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

23 листопада 2016 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого: судді Бичкова І. Г.,

за участю секретаря судового засідання: Троценко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення, -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача і в його обґрунтування вказала про те, що вона є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на дану квартиру було набуте шляхом укладання договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року, нею та її братом ОСОБА_3 у рівних частках кожному. За життя брата ОСОБА_3 в квартиру позивачки вселився його син ОСОБА_2, який є відповідачем по справі. ОСОБА_2 проживає в квартирі позивачки в даний час. Після смерті брата позивачка отримала спадок на належну братові частину квартири за адресою: АДРЕСА_1. Як за життя брата, так і після його смерті позивачка неодноразово вимагалась виселити ОСОБА_2 з належної їй квартири, але він категорично відмовляється. ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/1, кімн. 45, тобто забезпечений житлом. Відповідач створив умови, які є неможливими для проживання з ним в одній квартирі, а саме: він постійно вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями, зачиняється зсередини квартири, внаслідок чого позивачка не має можливості потрапити до неї. Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, відповідач не бере участі у витратах, повязаних з утриманням квартири. Своїми діями відповідач перешкоджає позивачці користуватись її власністю.

Крім того, позивачка зазначила про те, що вона фактично проживає в м. Черкаси та через вік, дохід та стан здоровя не має можливості утримувати зазначену квартиру, не має бажання нею користуватись. У звязку з цим має намір дану квартиру реалізувати, але не має такої можливості, оскільки відповідач категорично відмовляється виселитись з неї. Тому позивачка змушена звернутися до суду і просить зобовязати відповідача не чинити їй перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; виселити відповідача з квартири за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

До початку судового засідання від представниці позивачки ОСОБА_1 за договором адвоката ОСОБА_4 надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без участі позивачки та без її участі. Позовні вимоги позивачки підтримала в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не зявився, про час, місце та дату судового розгляду він був повідомлений належним чином. Але від нього не надійшло заяви про розгляд справи у його відсутність, письмових заперечень суду не надав.

Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди представниці позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 26.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованому в реєстрі за № 3536, ОСОБА_1 набула у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

З свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2015 року серії НАР 980321, посвідченого державним нотаріусом Першої Сумської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 5-887, вбачається, що спадкоємицею зазначеного у свідоцтві майна ОСОБА_3 є його сестра ОСОБА_1. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з: 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2008 року.

Разом із позивачкою у вищевказаній квартирі проживає син брата позивачки ОСОБА_2, який є відповідачем по справі.

Відповідач створив такі умови, які є неможливими для проживання з ним в одній квартирі, а саме: він постійно вчиняє сварки, зловживає спиртними напоями, зачиняється зсередини квартири, внаслідок чого позивачка не має можливості потрапити до неї. Крім того, усі комунальні платежі здійснює позивачка, відповідач не бере участі у витратах, повязаних з утриманням квартири. Своїми діями відповідач перешкоджає позивачці користуватись її власністю.

Крім того, позивачка зазначила про те, що вона фактично проживає в м. Черкаси та через вік, дохід та стан здоровя не має можливості утримувати зазначену квартиру, не має бажання нею користуватись. У звязку з цим бажає дану квартиру реалізувати, але не має такої можливості, оскільки відповідач категорично відмовляється виселитись з неї.

З довідки № 91 від 13.06.2016 року, виданої ОСББ «Промінь», вбачається, що ОСОБА_1 надія Антонівна дійсно зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно ч. 1 ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є не порушником. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, суд вважає за необхідне зобовязати ОСОБА_2 не чинити позивачці перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Із змісту ст. 10 ЖК України вбачається, що громадяни зобовязані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержуватися правил користування жилими приміщеннями. Жилі будинки та жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Дана стаття встановлює ряд обовязків, які мають особи, які використовують жилі приміщення на праві власності або на праві користування. Власники та користувачі приміщень зобовязані: 1) дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають. Цей обовязок нерозривно повязаний із загальним обовязком використовувати жилі приміщення за призначенням, для задоволення своїх житлових потреб. Дбайливе ставлення до будинку означає відповідне відношення до санітарно-технічного та іншого обладнання, обєктів благоустрою, дотримуватися правил утримання жилих будинків, пожежної безпеки, дотримувати чистоту та порядок у підїздах, на сходових клітинах та в інших місцях загального користування; 2) використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення; 3) додержуватися правил користування жилими приміщеннями; 4) не використовувати жилі будинки та жилі приміщення на шкоду інтересам суспільства. Мова йдеться про загальну заборону зловживання правами власників та наймачів жилих будинків та приміщень, а також про повагу до прав інших громадян.

Із змісту ч. 1 ст. 109 ЖК України вбачається, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Із змісту ч. 1 ст. 116 ЖК України вбачається, що, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Із змісту даної норми вбачається, що виселення вказаних у ст. 116 ЖК України осіб без надання іншого жилого приміщення це санкція за скоєне правопорушення. Дана стаття вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення. Вина цих осіб носить характер умислу або грубої необережності. Під систематичністю розуміють скоєння двох і більше таких правопорушень; б) використання його не за призначенням. Це використання житлового приміщення не для проживання, а для розміщення майстерні, складу, підсобних приміщень, утримання тварин тощо; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконавчих комітетів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку й іншими громадськими організаціями за місце проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивачами у всіх трьох варіантах підстав виселення виступає наймодавець, а у випадку в і інші зацікавлені особи, права яких порушуються (власники або наймачі сусідніх квартир тощо).

Із змісту ст. 157 ЖК України вбачається, що, членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Що стосується вимоги позивачки про виселення відповідача із займаного жилого приміщення, то суд дійшов висновку про те, що дана вимога законна, обґрунтована, та є такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки судом було встановлено, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для позивачки проживання з ними в одній квартирі.

Таким чином, на основі зясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення є таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 30, 47, п. 1 Перехідних положень Конституції України; ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України; ст. ст. 57-60, 224-226 ЦПК України; ст. ст. 9, 10, 109, 116, 157 ЖК України; ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні; п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України № 2 від 12.04.1985 року, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення задовольнити повністю.

Зобовязати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 із займаного жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

Копію заочного рішення не пізніше трьох днів з дня його проголошення направити рекомендованим листом із повідомленням ОСОБА_2

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Сумської області через суд першої інстанції Ковпаківський районний суд м. Суми, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий: І.Г. Бичков