Справа № 347/2358/14-ц
Провадження № 22-ц/779/479/2016
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М.І. М. І.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Старокутської сільської ради, ОСОБА_2, відділу Держземагенства у Косівському районі Івано-Франківської області про визнання недійсними рішень сільської ради та державного акту на право приватної власності на землю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду від 27 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати:

- рішення сесії Старокутської сільської ради від 25.01.2006 року про наділення ОСОБА_2 та надання дозволу на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку по АДРЕСА_1;

- рішення сесії Старокутської сільської ради від 24.01.2008 року про затвердження ОСОБА_2 земельної ділянки та передачу її у приватну власність;

- державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1657 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.1991 року їй належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1. За двором на момент укладення договору була закріплена земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, яка 30.03.1999 року рішенням сесії Старокутської сільської ради передана їй у приватну власність.

У травні 2005 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Старокутської сільської ради із заявою про передачу в приватну власність земельної ділянки площею 0,1650 га, однак рішенням сесії розгляд даної заяви було перенесено на наступну сесію в зв'язку з тим, що частина земельної ділянки, яку заявник просив йому передати, раніше вже була передана у приватну власність їй (позивачці).

У вересні 2005 року вона звернулась до сільської ради із заявою про скасування вищевказаного рішення, на що сесія рекомендувала з приводу даного питання звернутися до суду.

25.01.2006 року сесією Старокутської сільської ради заяву ОСОБА_2 задоволено та вирішено наділити йому земельну ділянку з земель запасу сільської ради та надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки. 24.01.2008 року відповідачу затверджено проект землеустрою щодо зміни відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,1657 га, яка розташована в АДРЕСА_1. Цим же рішенням земельну ділянку передано у приватну власність. На підставі цього рішенням відповідачу 23.07.2008 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2.

Позивачка зазначала, що вказані рішення та державний акт видані незаконно, оскільки частина земельної ділянки площею 0,12 га, яка увійшла до земельної ділянки відповідача, належить їй на праві приватної власності на підставі зазначеного вище рішення сільської ради від 30.03.1999 року, яке є законним і не скасоване. Стверджувала, що сільська рада одну й ту ж земельну ділянку передала у приватну власність двічі. Зазначала, що відповідач спірною земельною ділянкою ніколи не користувався, йому вирішено надати земельну ділянку із земель запасу, проте надано її земельну ділянку.

Оскільки про прийняті рішення та державний акт їй нічого відомо не було, то просила поновити строк звернення до суду як такий, що пропущений з поважних причин.

Рішенням Косівського районного суду від 27 листопада 2015 року позов задоволено.

Поновлено строк звернення до суду.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Старокутської сільської ради від 25.01.2006 року про надання дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано рішення сесії Старокутської сільської ради від 24.01.2008 року про затвердження ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1657 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться в АДРЕСА_1, та передачу її в приватну власність.

Визнано незаконним та скасовано державний акт на право приватної власності на землю, виданий 23.07.2008 року на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1657 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1.

Скасовано заходи забезпечення позову, обрані відповідно до ухвали Косівського районного суду від 17.11.2014 року.

На зазначене рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим. Зокрема, апелянт зазначає, що суддя Крилюк М.І. не була безсторонньою особою і вплинула на результат розгляду справи, її упередженість вбачається із матеріалів справи та запису аудіофіксації. Судді було заявлено обґрунтований відвід, у задоволенні якого було відмовлено, і обставини, які викликали сумнів у її неупередженості, не спростовано.

Апелянт також зазначає, що судом неповно з'ясовано та перекручено його доводи, що стосуються місця розташування спірної земельної ділянки, оскільки ні він, ні його представник не зазначали, що спірна земельна ділянка належить до будинку, а навпаки, вони вказували, що така земельна ділянка до будинку не належить, так як знаходиться в іншому місці, на протилежній стороні вулиці.

Апелянт стверджує, що поважних причин пропуску строку позовної давності позивачкою не наведено і не підтверджено належними доказами.

Що стосується висновку будівельно-технічної експертизи, то апелянт вважає, що така експертиза взагалі не має відношення до даної справи, оскільки, у даному випадку, могла бути призначена земельно-технічна експертиза. На думку апелянта, у суду не було підстав для призначення експертизи, однак суд не звернув уваги на його обґрунтовані заперечення. Вважає, що висновок експертизи не є належним та допустимим доказом у справі.

Крім того апелянт вказує на те, що акт від 22.07.2014 року також не є належним та допустимим доказом, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, складений зі слів представника землекористувача ОСОБА_6

Вважає, що в рішенні судом не підтверджено належними доказами неправомірності прийняття оспорюваних рішень сільської ради та державного акту.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач та його представник, а також представник відділу держземагенства в Косівському районі у судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача - ОСОБА_6 надійшло електронне повідомлення про відкладення слухання справи по стану здоров'я, яке колегія суддів відхиляє, оскільки воно не підтверджене документально.

Від Старокутської сільської ради надійшло клопотання, в якому відповідач зазначає, що підтримує апеляційну скаргу в повному обсязі та просить розглядати справу без участі його представника.

За таких обставин неявка вищевказаних осіб, що беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що право позивача порушено, оскільки висновком №021015 судової будівельно-технічної експертизи від 02.10.2015 року (а.с.115-120), який є належним та допустимим доказом у справі, встановлено, що згідно рішення сесії Старокутської сільської ради від 30.03.1999 року ОСОБА_4 передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку земельну ділянку площею 0,15 га. Листом Старокутської сільської ради від 14.09.2015 року підтверджено, що дана "спірна" ділянка була передана ОСОБА_4 і що на неї претендує ОСОБА_2 На земельну ділянку площею 0,12 га, якою згідно акту комісії Старокутської сільської ради від 22.07.2014 року користується ОСОБА_4 з часу купівлі будинку з 01.03.1991 року, повністю накладається земельна ділянка площею 0,1657 га, що надана у приватну власність ОСОБА_2 згідно рішення Старокутської сільської ради від 24.01.2008 року (державний акт НОМЕР_2 від 23.07.2008 року).

На підставі вказаного висновку експертизи суд вважав, що сільською радою передано у приватну власність відповідно до прийнятих рішень одну і ту саму земельну ділянку, як позивачу, так і відповідачу.

На підставі вказаного висновку експертизи суд не прийняв до уваги посилання відповідача на той факт, що спір стосується зовсім різних земельних ділянок і передана у власність відповідачу земельна ділянка не має відношення до земельної ділянки позивачки.

З такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, та зроблені з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Частинами 1-7 статті 17 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990 року) було передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Аналогічна норма закону передбачена чинним Земельним кодексом України, зокрема статтями 116, 118, 120, 122, 125, 126 даного Кодексу.

Із наведеного слід зробити висновок, що підставою набуття земельної ділянки у власність або надання у користування є рішення відповідних рад народних депутатів.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного від 01.03.1991 року, позивачка придбала у ОСОБА_11. жилий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.8-9).

Архівним витягом протоколу четвертої сесії ІІІ демократичного скликання Старокутської сільської ради народних депутатів від 30 березня 1999 року рішенням №51 «Про передачу присадибних ділянок у приватну власність» сільська рада вирішила передати жителям с.Старі Кути згідно поданих заяв безплатно у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлових будинків і господарських споруд і ведення особистого підсобного господарства, зокрема ОСОБА_4 для обслуговування вище вказаного житлового будинку виділено 0,15 га землі (а.с.10).

На підставі даного рішення вказану земельну ділянку було закріплено за господарством позивачки, що підтверджено довідкою №341 від 28.11.2014 року, де згідно даних земельно-облікової книги №4 ст.73 за ОСОБА_4 числиться земельна ділянка площею 0,15 га (0,03 га - рілля, 0,11 га - сад, 0,01 га - двір). Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Таким чином, рішенням від 30 березня 1999 року позивачці надано земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Інші земельні ділянки позивачці не надавались, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які рішення Старокутської сільської ради з цього приводу.

Оспорюваним рішенням сесії Старокутської сільської ради від 25.01.2006 року вирішено наділити ОСОБА_2 земельну ділянку з земель запасу сільської ради і надано дозвіл ОСОБА_9 на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Оспорюваним рішенням сесії Старокутської сільської ради від 24.01.2008 року про розгляд заяви ОСОБА_10 затверджено проект землеустрою щодо зміни відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1657 га за адресою АДРЕСА_1 та цю земельну ділянку передано у власність ОСОБА_2 (а.с.6).

На підставі зазначеного рішення на ім'я ОСОБА_2 23.07.2008 року видано оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 (а.с.5).

В обгрунтування позову позивачка зазначала, що вказані оспорювані рішення та державний акт видані незаконно, оскільки частина земельної ділянки площею 0,12 га, яка увійшла до земельної ділянки відповідача, належить їй на праві приватної власності на підставі рішення сільської ради від 30.03.1999 року, яке є законним і не скасоване. Стверджувала, що сільська рада одну й ту ж земельну ділянку передала у приватну власність двічі.

Суд погодився із цими доводами позивачки та дійшов висновку, що всі три рішення Старокутської сільської ради: від 30.03.1999 року, 25.01.2006, 24.01.2008 року стосуються однієї земельної ділянки.

Однак такий висновок суд є неправильний, його суд дійшов з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що позивачці належала земельна ділянка, що передана відповідачу згідно оспорюваних рішень та державного акту.

Висновок про задоволення позову суд обгрунтовував на висновку №021015 судової будівельно-технічної експертизи від 02.10.2015 року (а.с.115-120).

Відповідно до п.6 ст.147 ЦПК України вказаний висновок експерта для суду не є обов'язковим, а є одним із доказів і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується, що земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування належного позивачці житлового будинку, яка надана ОСОБА_4 на підставі рішення від 30.03.1999 року, та земельна ділянка площею 0,1657 га для ведення особистого селянського господарства, що належить відповідачу - це дві різні земельні ділянки, які знаходяться в різних місцях і не можуть накладатись одна на одну по причині значної віддаленості.

Дана обставина підтверджується наступним.

Так, із викопіровки з Генерального плану с.Старі Кути (а.с.108) вбачається, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту, не знаходиться біля будинку по АДРЕСА_1, що належить позивачці, а знаходиться в зовсім іншій частині вулиці, з протилежного боку, на значній відстані.

Всупереч ст.212 ЦПК України, суд не дав жодної оцінки вказаній викопіровці, яка є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки це оригінал документу, який засвідчений печаткою відділу архітектури, на якій видно номери житлових будинків, в тому числі можна визначити місцезнаходження будинку позивачки і її земельної ділянки, наданої для його обслуговування, і місцезнаходження земельної ділянки відповідача.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_4 надано в приватну власність тільки одну земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування належного їй житлового будинку на підставі рішення від 30.03.1999 року. Про надання позивачці інших земельних ділянок у вказаному рішенні не зазначено, як не надано інших рішень сільської ради про надання їй земельних ділянок. Земельна ж ділянка площею 0,1657 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (тобто інше цільове призначення), що належить відповідачу, розташована в іншому місці.

Крім того із оспорюваного державного акту (а.с.5) видно, що позивачка не виступає суміжним землекористувачем.

Також із довідки №22/2-24, виданої 31.01.2015 року Старокутською сільською радою, видно, що згідно проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1657 га для ведення особистого селянського господарства ця земельна ділянка відведена ОСОБА_2 із земель запасу сільськогосподарського призначення, а не з земель, що є у власності або користуванні громадян (а.с.72).

Наведене свідчить про те, що в даному випадку мова йде про різні земельні ділянки, які не можуть накладатися одна на одну, оскільки знаходяться в різних місцях.

Отже, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваними рішеннями Старокутської сільської ради ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку, частина якої надана позивачці рішенням від 30.03.1999 року.

Колегія суддів вважає, що висновок експертизи (а.с.115-120) не є належним та допустимим доказом у даній справі з огляду наступне.

По-перше, ухвала суду про призначення експертизи (а.с.112) не містить обов'язкових реквізитів, передбачених ч.1 ст.144 ЦПК України. Так, всупереч даній нормі закону, в ухвалі відсутнє попередження про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок. Це дає підстави сумніватись у достовірності та об'єктивності експертного висновку.

По-друге, висновок експертизи не підтверджує позовних вимог ОСОБА_4, оскільки ним встановлено, що на земельну ділянку площею 0,12 га, якою згідно акту комісії Старокутської сільської ради від 22.07.2014 року користується ОСОБА_4 з часу купівлі будинку з 01.03.1991 року, повністю накладається земельна ділянка площею 0,1657 га, що надана у приватну власність ОСОБА_2 згідно рішення Старокутської сільської ради від 24.01.2008 року (державний акт НОМЕР_2 від 23.07.2008 року).

На підставі належних та допустимих доказів, наведених вище, встановлено, що земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, яка надана ОСОБА_4 на підставі рішення від 30.03.1999 року та земельна ділянка площею 0,1657 га для ведення особистого селянського господарства, що належить відповідачу - це дві різні земельні ділянки, які знаходяться в різних місцях на значній відстані одна від одної і не можуть накладатись одна на одну.

Тому у висновку експерта йде мова не про земельну ділянку, надану на підставі рішення від 30.03.1999 року, а про іншу земельну ділянку. Це видно із акту, складеного 22 липня 2014 року в с.Старі Кути комісією у складі голови земельної комісії, члена земельної комісії, представника сільської ради та представника землекористувача ОСОБА_6 У даному акті зазначено, що було обстежено землекористування площею орієнтовно 0,12 га в АДРЕСА_1, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. В акті також зазначено, що земельна ділянка оброблена, засаджена кущами ягід, картоплею, гарбузами. Зі слів ОСОБА_6 землекористувач обробляє ділянку вже давно, з моменту придбання житлового будинку по АДРЕСА_1 (ОСОБА_4).

Позивачкою не надано жодного належного доказу того, що вказаною в акті земельною ділянкою вона користується на відповідних правових підставах (рішення сільської ради про надання земельної ділянки, державний акт тощо). За таких обставин колегія суддів вважає, що позивачка користується вказаною земельною ділянкою незаконно, не маючи на це жодних правових підстав, тому її права виданням оспорюваних рішень та державного акту на ім'я відповідача жодним чином не порушено, а самі рішення селищної ради та державний акт видані із дотриманням норм законодавства.

Оскільки земельна ділянка відповідача площею 0,1657 га не накладається на земельну ділянку, що надана позивачці рішенням від 30.03.1999 року, а будь-яких правових підстав на користування земельною ділянкою площею 0,12 га в АДРЕСА_1, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, у позивачки не має, суду не представлено та в судовому засіданні не здобуто, тому право ОСОБА_4 порушено не було. З огляду на це суд неправильно застосував норму матеріального права - п.1 ст.155 Земельного кодексу України, відповідно до якої у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, оспорювані рішення сільської ради та державний акт, виданий на ім'я відповідача, жодним чином не порушують прав позивачки, тому позов ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

Вищезазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції, який порушив норми процесуального права - ст.213, 214, 212 ЦПК України, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке не може залишатися в силі та відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 27 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до Старокутської сільської ради, ОСОБА_2, відділу Держземагенства у Косівському районі Івано-Франківської області про визнання недійсними рішень сільської ради та державного акту на право приватної власності на землю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук