Дата документу 19.02.2016
Справа № 501/3936/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2016 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Журавля П.І.,

секретаря Тейбаш Н.Д.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Іллічівську Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2015 року довірена особа ОСОБА_4, адвокат ОСОБА_1 звернулася до Іллічівського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування частково недійсним (а.с.3-5).

08 лютого 2016 року довірена особа ОСОБА_4, адвокат ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги (а.с.141-145).

Позивачка (її довірена особа) просить суд:

- визнати спільним майном, придбаним під час шлюбу подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в рівних частках по ? за кожним, земельну ділянку, площею 0,057 га та садовий будинок, розташовані за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37;

- визнати частково недійсним договір дарування садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37 від 17 червня 2015 року, укладені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та зареєстрований за №1108 і посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6;

- визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки №37 кадастровий номер земельної ділянки :02:020:0058, розташованого за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, від 17 червня 2015 року, укладені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 та зареєстрований за №1114 і посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області ОСОБА_6

Свої вимоги довірена особа позивача обґрунтовує тим, що при оформленні оспорюваних договорів дарування у нотаріуса, позивачка давала згоду на це, але вважає, що покійний чоловік дарує свою частку дачного будинку і земельної ділянки. Також вона (позивачка) вважала, що це договір довічного утримання її чоловіка та її самої. Стверджує, що хотіла свою частку у спірному майні подарувати своїм онукам, що відповідач виганяє її з будинку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_4 пояснила суду, що вона синові нічого не дарувала, чоловік подарував майно, вона підписала згоду бо чоловік говорив, що переписав заповіт, а вияснилося, що чоловік подарував синові будинок і землю. Вона не знає, що буде завтра. Вона хоче померти в своїй хаті, а син усе забрав.

На запитання чи виганяє син (відповідач) її (позивачку) з хати, позивачка відповіла, що вона не знає, що буде завтра, вона не хотіла дарувати синові будинок, а хотіла залишити будинок онукам. Позивачка підтвердила в судовому засіданні, що вона з покійним чоловіком подарували, за його життя, свою спільну квартиру їхній доньці ОСОБА_7

Суд звертає увагу на те, що в суді особисто позивачка нічого не сказала щодо того, чи підтримує вона вимоги позову.

Представник позивача, адвокат ОСОБА_1 Ж,М. підтримала складений нею позов, просила задовольнити його в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти вимог позову, просили суд відмовити у їх задоволенні у повному обсязі, надали до суду письмові заперечення проти позову (а.с.73-76, 155-160), мотивуючи тим, що позовні вимоги безпідставні.

Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні факти та відповідні правовідносини.

17.06.2015 року приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 оформлено договір дарування садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37, який складається з: садового будинку літ.»А» з допоміжними будівлями та спорудами загальною площею 64,7 кв.м., житловою площею 46,4 кв.м., Б сарай, №1-4 дворові споруди і земельну ділянку для ведення садівництва, площею 0,057 га, що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 (четверта) лінія, ділянка 37, кадастровий номер земельної ділянки :02:020:0058.

В обох договорах дарування зазначається, що вони укладені за заявою дружини дарувальника ОСОБА_4 про згоду на дарування чоловіком ОСОБА_5 дачного будинку і земельної ділянки сину ОСОБА_2

17.06.2015 року позивачка ОСОБА_4 надала нотаріусу письмову заяву про згоду другого з подружжя на дарування садового будинку та земельної ділянки. В цій заяві позивачка зазначає, що вона - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 дає згоду своєму чоловіку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 на дарування сину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 садового будинку, розташованого за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №3 та земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,057 га, що розташована за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 (четверта) лінія, ділянка 37, кадастровий номер земельної ділянки :02:020:0058 та укладання і підписання ним договорів дарування вказаного нерухомого майна.

Вказаний садовий будинок та земельна ділянка є їхньою з чоловіком спільною сумісною власністю, як такі, що набувалися у період перебування в зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 1954 року.

При цьому ОСОБА_4 вказала в заяві (згоді), що договори дарування, які укладаються за участю її чоловіка, відповідають інтересам їхньої сімї та їхньому спільному волевиявленню (а.с.30).

В договорі дарування зазначено, що відчужуваний садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя дарувателя ОСОБА_5 з ОСОБА_4 (а.с.24).

Позивачка з липня 2014 року зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, с/т «Портовик», 4 лінія, буд.27 (а.с.7).

Сама позивачка в судовому засіданні не підтвердила твердження довіреної особи про те, що відповідач (син) виганяє її зі спірного будинку, або ставить якісь інші вимоги щодо користування спірним майном.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно до ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками і усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-40 цс 13 і виходячи з положень ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у Постанові Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року №6-202цс15 зазначається, що виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити:

- вік позивача,

- його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі;

- наявність у позивача спірного житла як єдиного;

- відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

В судовому засіданні встановлено, що спірне нерухоме майно - садовий будинок, розташований за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, ділянка №37 не є єдиним житлом позивачки, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.114) та Реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого вбачається, що ОСОБА_9 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, засвідченого державним нотаріусом Іллічівської міської державної нотаріальної контори Іллічівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 17 квітня 2015 року.

Таким чином, подружжя володіло іншою нерухомістю - трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1, якою розпорядилося на власний розсуд, а факт реєстрації позивачки за адресою: Одеська область, м.Іллічівськ, с/т «Портовик», 4 лінія, буд.27 (а.с.7) не є суттєвою обставиною для вирішення даного спору.

Щодо віку позивачки, про який наголошує представник позивача в уточненій позовній заяві, як на його думку, одну з підстав для скасування договору дарування, також не є належними обставинами, оскільки в суді не встановлено доказів погіршення розумової діяльності, пам'яті позивача та потреби у догляді за нею з боку сторонніх осіб, тощо.

Також, в матеріалах справи відсутні докази нужденності і безпорадності спадкодавця та того, що стан здоровя померлого, під час укладення оскаржуваних договорів, потребував сторонньої допомоги.

Крім того, не знаходять підтвердження в суді і посилання позивача (її представника) про те, що фактично майно не передавалося відповідачу, оскільки згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28), ОСОБА_5 набув право власності на обєкт житлової нерухомості та земельну ділянку (а.с.39) та це право зареєстровано у відповідному до закону порядку, відомості про реєстрацію цього права зареєстровано у відповідному реєстрі.

Отже, після укладення договору дарування спірного нерухомого майна, відповідач отримав документи, які посвідчують його право власності на дане нерухоме майно. Вказані обставини кореспондуються з порядком і правовими наслідками прийняття дарунка, які врегульовані статтею 722 Цивільного кодексу України.

Щодо проживання в спірному будинку позивачки, то вказані обставини не суперечать вимогами ст.ст.317, 319, 383, 405 ЦПК України та кореспондуються із ст.56 ЖК УРСР, якою передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, позивачка (її представник) вказує в уточненій позовній заяві, що чоловік позивачки, з її згоди уклав заповіт ще 18 жовтня 2011 року та вона мала намір на передачу майна у спадок своїм онукам.

Разом з тим, цивільний кодекс України передбачає, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, скласти новий заповіт, розпорядитися належним йому майном на власний розсуд за життя. Кожний новий заповіт, або інший договір щодо розпорядження належного власнику майна скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що при укладені оскаржуваного договору дарування сторонами дотримані всі зазначені вимоги законодавства (щодо форми, умов, змісту, нотаріального посвідчення, реєстрації, надання нотаріально посвідченої письмової згоди другого з подружжя). Також, підстави, які зазначаються позивачем (її представником) в позові (уточненій позовній заяві) не знаходять свого підтвердження в суді, тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Крім того, не потребує дослідженню в судовому засіданні та доведенню вимога позивача (її представника) про визнання спірного майна сумісною власністю подружжя, оскільки цей факт не оспорюється відповідачем та знайшов своє підтвердження у судовому засіданні при вивченні оскаржуваних договорів дарування та заяв про згоду другого з подружжя на дарування спірного майна (а.с.24-30, 33-35).

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст.ст.25, 203, 215, 216, 229, 230, 316, 717, 719 ЦК України, ст.65 СК України, п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання договору дарування частково недійсним відмовити у повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляція в строки і порядку, визначених законом.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області ОСОБА_11