ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2016 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі головуючого судді -Ковалевської Л.М., за участі секретаря - Омельчук С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності,-

в с т а н о в и в:

До суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності звернулась ОСОБА_1 посилаючись на те, що відповідач -її колишній чоловік, проживаючи в будинку, що належить їй особисто на праві власності, створює неможливі умови для сумісного проживання, перешкоджає її у здійсненні права користування будинком, життя під спільним дахом стало нестерпним, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки добровільно залишити будинок він не бажає.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності посилаючись на те, що він 14.04.2000 року подарував дружині ОСОБА_1 ? частину спірного будинку, проте до 2005 року вони разом сумісними зусиллями добудували господарські будівлі коло будинку, баню, криницю тощо, створивши комфортні умови для проживання. Тому вважає, що оскільки на даний час він не має умов для окремого проживання, у нього відсутнє нерухоме майно, в якому б можна було проживати та зважаючи на те, що він особисто приймав участь у добудовах до будинку, вимушений звернутися до суду з позовом про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частину будинку по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивачка та її представник первісний позов підтримали та просили його задовольнити, а в задоволенні зустрічного просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник підтримали вимоги зустрічного позову, позов ОСОБА_1 не визнали.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 враховуючи наступне.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЖК України, члени сім?ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Судом встановлено, що 26 липня 1991 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадського стану Фастівського міськвиконкому зроблено актовий запис №261.

28 жовтня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Фастівського міськрайонного управління у Київській області шлюб між сторонами розірвано.

Після укладання шлюбу, 10 грудня 1991 року, рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради № 265 позивачці ОСОБА_1 було надано у безстрокове користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва жилого будинку.

17.08.1999 року Фастівською міською радою позивачці ОСОБА_1 видане Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, яке зареєстроване у Фастівському БТІ 17 серпня 1999 року за НОМЕР_2.

Під час перебування у шлюбі, 13 квітня 2000 року відповідачеві ОСОБА_2 було видане Свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку.

14 квітня 2000 року відповідно до Договору дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Савчук Т.П. за № 530 та зареєстрований в Фастівському МБТІ 17.04.2000 року за НОМЕР_2, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 ? частину належного йому будинку з надвірними будівлями та спорудами (а.с.14).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Фастівською міською радою 26 березня 1999 року, ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку площею 0,100 га за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Виконавчим комітетом Фастівської міської ради від 12 квітня 2005 року ОСОБА_1 дозволено прибудову веранди до належного будинку та будівництво сараю.

Після розлучення, яке відбулося 28.10.2014 року, позивачка стверджує, що спільне проживання з колишнім чоловіком в будинку стало нестерпним, оскільки ОСОБА_2 чинить перешкоди у здійсненні права власності, порушуючи громадський порядок та правила співжиття. Так, 07 березня 2015 року та 13 травня 2015 року позивачка зверталась до Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області з заявами про порушення відповідачем громадського порядку та правил співжиття. Аналогічне звернення зафіксовано також 13.05.2015 року.

ОСОБА_1 вважає, що реєстрація та проживання ОСОБА_2 у її будинку перешкоджає їй належним чином користуватися правами власника, що і стало підставою для подачі такого позову до суду.

Під час розгляду даного спору, стороною позивача було запропоновану відповідачу ОСОБА_2 вирішити спір шляхом мирного врегулювання, а саме забезпечення відповідача житлом у вигляді придбання квартири, проте згоди сторони так і не дійшли.

Суд, бере до уваги, що Конституція України 1996 року у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються житлом нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом статті 116 ЖК України, виселення члена сім'ї наймача (власника) будинку і інших осіб, що проживають разом з ним, можливо у тому випадку, якщо вони систематично руйнують або псують житло, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила спільного проживання і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними.

Отже, закон передбачає можливість виселення особи, яка проживає разом з власником , проте лише за наявності обставин, які свідчать про системне руйнування або псування житла, системного порушення правил спільного проживання і обставин, що унеможливлюють проживання інших з ним громадян в одному будинку.

На думку суду, позивачем не доведено саме систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

А тому, враховуючи вищезазначені вимоги закону та обставини, які були встановлені судом, суд дійшов висновку про те, що припинення сімейних стосунків відповідача ОСОБА_2 з власником будинку -колишньою дружиною ОСОБА_1 не позбавляє його (відповідача) права користування займаним приміщенням, а саме, суд вважає, що відповідач має право на проживання в будинку по АДРЕСА_1.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2, то суд враховує наступне.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 17.08.1999 року та договору дарування (в реєстрі №530) від 14.04.2000 року (а.с.64).

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 відповідно до наданих ним документальних доказів дійсно під час шлюбу з ОСОБА_1 працював та отримував певний дохід, про що свідчать довідки про його доходи та вклади в банківських установах.

Разом з цим, відповідачкою за зустрічним позовом ОСОБА_1 надано суду достатньо доказів, які свідчать про утримання нею доходу необхідного для утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Показами свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було встановлено, що вони, являючись сусідами сторін по справі, підтверджують, що дійсно під час сімейного життя у сторін по справі, здійснювались ремонтні роботи у будинку, була замінена підлога, оброблялась присадибна ділянка, було здійснено утеплення будинку, добудовано веранду та сарай. ОСОБА_2 вдома бував не часто, бо працював моряком, а тому ці роботи замовляла ОСОБА_1, наймала людей та оплачувала роботу.

Суд, враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України роз»яснив сторонам по справі права і обов»язки та попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте позивачем за зустрічним позовом клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи заявлено не було.

Позивач ОСОБА_2, не оспорюючи права власності колишньої дружини на будинок, не надав суду доказів, як б свідчили про те, що за час їх шлюбу з відповідачкою істотно збільшилась вартість будинку. На думку суду, наявність у ОСОБА_2 фінансових ресурсів не підтверджує його матеріальної та фінансової участі в удосконаленні комфортності будинку та істотного збільшення його вартості за час шлюбу, а тому суд вважає, що зустрічний позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи все вищевикладене та оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об»єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв»язок доказів, наданих сторонами, у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного і зустрічного позовів.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212,209,218 ЦПК України, ст.391, 405 ЦК України, ст.116,157 ЖК УРСР, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку об»єктом права спільної сумісної власності- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Фастівський міськрайонний суд шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Л.М.Ковалевська