АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3484/15-ц 22-ц/774/104/К/16
Справа № 182/3484/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/104/К/16 інстанції - Бабаніна В.А.
Категорія № 27(4) Доповідач - Ляховська І.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Ляховської І.Є.

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

із секретарем - Євтодій К.С.,

за участю - позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі -ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Банк) про стягнення коштів та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08, 09, 13 та 15 січня 2015 року між ним та Банком було укладено чотири договори строкового банківського вкладу, згідно умов яких він передав Банку грошові кошти в розмірі 100 000 грн., 50 000грн., 100 000грн. та 100 000грн., відповідно, на строк 1 місяць зі сплатою 25% річних за кожним із вкладів. Після закінчення строку дії вищезазначених договорів, він звернувся до банку з вимогою про повернення коштів, однак Банк повернув лише 10 000 грн. за договором депозиту від 09 січня 2015 року. Тому, доповнивши під час розгляду справи позовні вимоги, просив суд визнати неправомірною відмову банку у видачі банківського вкладу, стягнути на його користь банківський вклад в сумі 340 000 грн. та нараховані відсотки за ним за 215 днів, а також 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково, на його користь з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стягнуто заборгованість за договорами №305835/1061/1-15 від 08 січня 2015 року, №305835/1391/1-15 від 09.01.2015 року, №305835/2921/1-15 від 13 січня 2015 року, №305835/3401/1-15 від 15 січня 2015 року про банківський строковий вклад (депозит) в розмірі 340 000 грн. та нараховані відсотки за 215 днів в розмірі 50 068 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь держави судовий збір у розмірі 3654 грн.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2015 року заява ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд вищезазначеного рішення суду залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на його думку, суд неправомірно розглянув справу за його відсутності та без належного повідомлення про час та місце слухання справи, відкрив провадження по справі з порушенням правил підсудності, не роз'єднав в окремі провадження вимоги позивача. Суд не врахував, що на момент закінчення строку дії вкладів діяла Постанова Національного Банку України № 758 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України», яка є обов'язковою для виконання та обмежує видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 150000 грн. на добу на одного клієнта. Крім того, суд не встановив, яка сума грошових коштів знаходиться на рахунку позивача на день ухвалення рішення, а також не обґрунтував період стягнення процентів та їх розмір.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, не з'явився неодноразово (а.с. 77, 78, 83, 91).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналогічні положення закріплено й в статтях 1 - 11 ЦПК України.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Повторна неявка в судове засідання належним чином повідомленого відповідача,незалежно від поважності причин, свідчить про зловживання стороною своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які з'являються до суду та призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

На думку колегії суддів, неявка в судове засідання представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, являється волевиявленням відповідача, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Позивач ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції заперечував проти апеляційної скарги Банку та надав розрахунки в обґрунтування суми процентів, які він просив стягнути в суді першої інстанції (а.с. 87 - 89).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено Договір - заява №305835/1061/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші», відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав банку грошові кошти в розмірі 100 000 на строк 1 місяць (з 08.01.2015 року до 08.02.2015 року) зі сплатою 25% річних (а.с. 6, 7).

09 січня 2015 року між сторонами укладений Договір - заява №305835/1391/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на суму 50 000 грн.00 коп. на строк 1 місяць зі сплатою 25% річних (а.с. 8, 9).

13 січня 2015 року між сторонами укладено Договір - заява №305835/2921/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на суму 100 000 грн. на строк 1 місяць зі сплатою 25% річних (а.с. 10, 11).

15 січня 2015 року сторонами укладено Договір - заява №305835/3401/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на суму 100 000 грн. 00 коп. на строк 1 місяць зі сплатою 25% річних (а.с. 12, 13).

02 березня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів банківського вкладу ( а.с.5).

Листом №1067 від 27 березня 2015 року Банк повідомив позивача про умови повернення депозитних коштів у відповідності із Постановою Правління Національного Банку України від 03 березня 2015 року за № 160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просив визнати неправомірною відмову Банку у видачі вкладу, стягнути з Банку 340 000грн. за вкладами, проценти в сумі 27 000грн. за утримання грошових коштів та 30 000грн. моральної шкоди. Доповнивши свої вимоги 09 серпня 2015 року, позивач просив стягнути проценти за вкладами за 215 днів (а.с. 27)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався ст. 1060 ЦК України та виходив із того, що у зв'язку з неповерненням позивачу депозитних коштів з процентами після закінчення дії договорів Банком порушено грошове зобов'язання, тому дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і, ухваливши у справі заочне рішення, стягнув з Банку на користь позивача депозитні кошти в сумі 340 000грн. та нараховані відсотки за утримання коштів за 215 днів у розмірі 25%, що складає 50 068грн.. у задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відмовляючи відповідачу в перегляді заочного рішення, суд зазначив в ухвалі від 03 серпня 2015 року про те, що Банк, будучи належним чином повідомлений про слухання справи на 22 червня 2015 року, без поважних причин повторно не з'явився в судове засідання, призначене на 09 липня 2015 року, про що також був належним чином повідомлений.

При цьому, суд вважав належним повідомлення відповідача шляхом SMS-повідомлення, про отримання якого Банком свідчить довідка від 04 червня 2015 року (а.с. 17).

Між тим, суд залишив поза увагою, що згідно з наказом Державної судової адміністрації України № 119 від 20 вересня 2013 року «Про реалізацію проекту щодо надсилання судами SMS-повідомлень учасникам судового процесу (кримінального провадження ) у місцевих та апеляційних загальних судах») таке повідомлення можливе лише у випадку подання до суду учасником судового процесу заявки про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомлення, але відповідач таку заявку до суду не подавав, тому не може вважатись таким, що належно повідомлений про розгляд справи, призначений на 22 червня 2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Зважаючи на те, що неявка відповідача в судове засідання 09 липня 2015 року була першою, а докази, на які посилається Банк в апеляційній скарзі, мають істотне значення для правильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню, оскільки не всі доводи відповідача заслуговують на увагу.

Так, вимога Банку щодо скасування заочного рішення суду в повному обсязі та призначення справи до розгляду у загальному порядку не підлягає задоволенню, з огляду на межі та порядок розгляду справи апеляційним судом, встановлених статтями 303, 304 ЦПК України, а також повноваження апеляційного суду, визначені ст.. 307 ЦПК України.

Підстави для скасування заочного рішення суду в частині стягнення з Банку на користь ОСОБА_2 заборгованості за депозитними договорами в сумі 340 000грн., на думку колегії суддів, також відсутні, оскільки матеріали справи, в тому числі надані Банком письмові докази у вигляді Виписки по особовому рахунку позивача за період з 01 січня по 21 липня 2015 року, а також доводи апеляційної скарги не містять спростувань факту невиплати позивачеві депозитних вкладів на загальну суму 340 000грн.

Доводи відповідача щодо невиконання судом обов'язку надіслання йому копії ухвали про відкриття провадження у справі, що позбавило його права на оскарження цієї ухвали з мотивів порушення правил підсудності, не спростовує факту невиплати позивачеві депозитних вкладів на загальну суму 340 000грн. та правильність рішення суду першої інстанції в цій частині.

Крім того, позивачем, як споживачем фінансових послуг Банку, заявлені вимоги про повернення суми вкладів до суду за місцем свого проживання, що відповідає правилам підсудності, передбаченим ч. 5 ст. 110 ЦПК України, відповідно до якої позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягали роз'єднанню в окремі провадження, оскільки позовні вимоги одного й того самого позивача - ОСОБА_2 до одного й того самого відповідача - Банку є однорідними, їх спільний розгляд не ускладнює вирішення справи, тому суддя правильно застосував правила ст.. 126 ЦПК України та розглянув усі позовні вимоги в одному провадженні.

Не заслуговують на увагу й посилання відповідача на вимоги Постанови Правління Національного Банку України №758 «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України» від 03 грудня 2014 року, а також Постанови Національного Банку України №160 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 03 березня 2015 року, що набула чинності з 04 березня 2015 року, які перешкоджали виплаті позивачеві депозитних коштів, оскільки, по-перше, встановлені зазначеними нормативними актами обмеження щодо видачі готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати встановлені в межах до 150 000 гривень на добу на одного клієнта, що є меншим ніж сума, яку позивач мав отримати за кожним із депозитних договорів, а по-друге, ці нормативні акти не звільняють Банк від обов'язку виплатити вкладнику розміщені на депозитних вкладах грошові кошти.

Неналежне виконання та відмова банку від виконання своїх зобов'язань за договором банківського вкладу, а також неповернення суми вкладу на вимогу вкладника у передбачений договорами строк та спосіб, а саме відповідно до пунктів 1, 3 Договорів - заяв, є не тільки неналежним виконанням зобов'язання, порушенням ст. 530, 1060 ЦК України, але й порушенням загальних принципів міжнародного права.

Розглядаючи справу Zolotas проти Греції (No 2), Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «…Якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, якими передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Але, в порушення цих норм, позивач ОСОБА_2 позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та до цього моменту не повернув.

Таким чином, на думку колегії суддів, рішення суду в частині стягнення з Банку на користь позивача депозитних вкладів на загальну суму 340 000грн. є правильним і підстави для його скасування відсутні.

Що стосується рішення суду в частині стягнення процентів за користування депозитами, то колегія суддів виходить із наступного.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

У справі, яка переглядається, встановлено, що умовами договорів банківського вкладу від 08 січня 2015 року, 09 січня 2015 року, 13 січня 2015 року та 15 січня 2015 року передбачено, що за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п. 1 Договору-заяви, Банк нараховує та виплачує вкладникові проценти за ставкою 25% річних Нарахування процентів здійснюється Банком у порядку, визначеному п. 4.1.3 Основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у Публічному акціонерному товаристві «Банк «Фінанси та кредит» (далі - Основні умови), які погоджені із позивачем та разом із Договором заявою є невід'ємними частинами договору банківського вкладу (п. 2, 8 Договорів-заяв), а саме - нарахування процентів за Вкладом проводиться від дня, наступного за Днем надходження Вкладу у Банк, до дня, який передує його поверненню Вкладнику або списанню з Вкладного рахунка, за методом: - для Вкладів, що розміщені в національній валюті, - факт/факт (фактична кількість днів у місяці і році) (а.с. 40 - 42).

Виплата процентів, нарахованих на вклад, здійснюється Банком у день закінчення строку, визначеного п. 1 Договору-заяви, у порядку та на умовах, викладених у пунктах 4.2, 4.3.1 Основних умов одночасно с поверненням суми вкладу (п. 3 Договорів-заяв), а саме виплаті підлягають проценти, нараховані Банком на Вклад згідно з вимогами п. 4.1 цих Основних умов та умовами, викладеними у Договорі-заяві. Якщо Вклад розміщено на умовах виплати процентів в кінці строку, на який розміщено Строковий вклад, то виплата суми нарахованих Вкладнику процентів здійснюється Банком у день закінчення строку Договору, визначеного Договором-заявою.

Після закінчення строку, визначеного п. 1 Договору-заяви, вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.1 Основних умов (п. 6 Договорів-заяв).

Строк розміщення вкладу, визначений п. 1 Договору-заяви, не може бути продовжений сторонами (п. 7 Договорів-заяв).

Пунктом 5.1 Основних умов передбачено, що у випадку закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, та умовами якого не передбачено можливості продовження строку розміщення Строкового вкладу після закінчення строку розміщення Строкового вкладу, визначеного у Договорі-заяві, кошти з Строкового вкладного рахунку повертаються Вкладникові шляхом видачі готівкою або перерахування на його власний поточний/картковий або інший вкладний рахунок, а дія Договору припиняється. Якщо день повернення суми Вкладу припадає на вихідний, святковий, неробочий день, то повернення суми Вкладу проводиться Банком на наступний перший робочий день.

Згідно із статтею 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частини перша, друга статті 1067 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається та позивачем не оспорюється, що у зв'язку із закінченням строку дії депозитів суми вкладів згідно депозитних угод перераховані Банком на рахунок на вимогу, частина депозитного вкладу, розміщеного 09 січня 2015 року, в розмірі 10 000грн. виплачена позивачеві протягом 11-16 лютого 2015 року, також протягом 09 лютого - 17 квітня 2015 року ОСОБА_2 виплачені відсотки у розмірі 25 % за період дії депозитних договорів (а.с. 43 - 46).

Аналіз зазначених вище правових норм та умов договорів дає підстави для висновку про те, що відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання банку в розмірі та на умовах, визначених договорами банківського вкладу (депозиту), припинилися у строк, установлений цими договорами.

Однак закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Отже, після перерахування Банком депозитних вкладів та процентів на вклад на поточний рахунок вкладника між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору банківського рахунка.

При цьому, згідно з положеннями частин першої, другої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-36цс15 від 10 червня 2015 року, яку суд першої інстанції не взяв до уваги, вирішуючи даний спір.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1891цс15 від 11 листопада 2015 року.

Із матеріалів справи, яка переглядається, вбачається, що договори банківського вкладу від 08 січня 2015 року, 09 січня 2015 року, 13 січня 2015 року та 15 січня 2015 року не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов'язань за договором після закінчення терміну його дії.

Проте суд першої інстанції, задовольняючи позов у частині вимог про стягнення процентів за депозитними договорами, положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосував неправильно та дійшов помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договорів й у разі неналежного виконання їх умов з Банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором (25% річних).

При цьому, вирішуючи спір та стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за вкладом у розмірі 50 068грн. за 215 днів, суд, в порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України не з'ясував усі обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, не витребував у нього розрахунок процентів за вкладами, не з'ясував період, із якого виходив ОСОБА_2 при їх нарахуванні, та не перевірив правильність цих розрахунків.

Крім того, в порушення пунктів 2, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині свого рішення розрахунки, із яких він виходив при задоволенні грошових вимог ОСОБА_2

Не врахувавши, що договорами не визначено розмір ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ним, суд безпідставно не застосував норми статей 1066, 1070 ЦК України та не врахував, що стягненню з Банку підлягають проценти за період від дня перерахування банком депозитного вкладу та процентів на вклад на поточний рахунок вкладника до дня фактичного повернення банком вкладу за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Тарифів Банку, що діють з 16 лютого 2015 року, процентна ставка для нарахування процентів по позитивних залишках на рахунку вкладу на вимогу складає 0,0001% річних, тобто фактично не нараховується, оскільки за вкладом у розмірі 100 000грн. становить менше 1 копійки на день (100 000грн. х 0,0001% = 0,1грн. : 365 днів = 0,0002грн.) (а.с. 47).

Таким чином, підстави для стягнення з Банку на користь позивача процентів за вкладами після припинення їх дії відсутні, тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Банку на користь ОСОБА_2 суми процентів за користування коштами за договором депозиту у розмірі 50068,00 грн. є неправильним.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції при розгляді справи виходив із іншої правової оцінки обставин на предмет їх доведеності, з якою колегія суддів не погоджується, заочне рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, а в іншій частині, що стосується задоволення позовних вимог ОСОБА_2, рішення суду необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки заочне рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується, колегія суддів не вдається в обговорення цієї частини судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ч.1 п.3, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року в частині задоволення позову про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2процентів за користування банківським вкладом, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: І.Є.Ляховська

Судді: А.П.Барильська

Л.В.Михайлів