Категорія 27Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Нікушина В.П., Луценка В.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника апелянта, позивача публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Роя В.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгова- ності за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Гриня Костянтина Андрійовича на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2015 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку ( да-лі - ПАТ КБ ) «ПриватБанк» задоволений частково; стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2008 року № VIXRRC12220134 в сумі 2585,93 гривень, що складається з: 1130,12 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 500,00 гривень - штраф ( фіксована частина ); 955,81 гривень - штраф ( процентна складова ). В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати у справі у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 153,10 гривень ( а. с. 36-39 ).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Гринь К.А. оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане рішення суду змінити в частині щодо розміру стягнутої пені та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Апелянт вважає незаконним в оскаржуваній частині судове рішення, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеності обставин, що мають значення, невідповідності висновків суду обставинам справи ( а. с. 42-44 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення по апеляційній скарзі представника апелянта Роя В.Л., дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного заочного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. Воно оскаржується представником позивача ( банку ) лише в частині зменшення розміру стягнутої пені, в решті вирішення заявлених вимог судове рішення не оскаржується.

Частиною першої статті 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В межах наданих вказаним Законом повноважень апеляційний суд відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини ( факти ), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права. Суд може досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Частково задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що свобода договору згідно з пунктом 3 частини 1 статті 3 ЦК України є однією із загальних засад цивільного законодавства. 10 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором та ОСОБА_3 як позичальником шляхом підписання останнім заяви був укладений кредитно-заставний договір, який складається із Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка» ) та Тарифів банку. Згідно цього договору ОСОБА_3 отримав у позивача строковий кредит в сумі 1967,90 гривень на строк 12 місяців з 10 вересня 2008 року по 10 вересня 2009 року зі сплатою за користування кредитом 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Через неналежне виконання взятих позичальником зобов'язань заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2014 року у цивільній справі № 127/26736/13ц з ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором станом на 17 жовтня 2013 року у розмірі 5172,45 гривні.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи позивача щодо наявності у позичальника станом на дату звернення в суд з даним позовом заборгованості у розмірі 20572,08 гривень; з таким висновком суду позивач погодився.

Суд керувався правовим висновком Верховного Суду України, зробленим у справі № 6-1206цс15 ( постанова від 23 вересня 2015 року ), прийняв до уваги роз'яснення, викладені в пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Верховний Суд України підкреслив, що, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про законність і обгрунтованість вимог банку в частині стягнення з ОСОБА_3 неустойки у вигляді штрафу ( як фіксованої частини, так і процентної складової ), оскільки наявне судове рішення боржником не виконане та заборгованість кредитору не погашена. Крім цього, суд прийняв до уваги, що станом на 17 жовтня 2013 року позивачем була нарахована пеня боржнику у розмірі 21401,34 гривні. Рішенням суду від 08 січня 2014 року з ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі 1757, 45 гривень. Враховуючи суму пені 21401,34 гривня станом на 17 жовтня 2013 року, нараховану позивачем за весь час дії кредитного договору, та її розмір станом на 24 вересня 2015 року в сумі 22531,46 гривні, суд стягнув на користь банку з боржника різницю між цими нарахуваннями, що складає 1130,12 гривень.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні, оскільки вони є правильними, обгрунтованими та справедливими.

Оскаржуючи судове рішення, представник ПАТ «КБ «ПриватБанк» Гринь К.А. посилається на зменшення судом розміру стягнутої пені, який був визначе-ний у позовній заяві станом на 24 вересня 2015 року у сумі 22531,46 гривні. Таким чином, на думку апелянта, суд фактично застосував частину третю статті 551 ЦК України, що є помилковим кроком; суд застосував норми права, які не підлягали застосуванню в даній справі, та не застосував вимоги статей 549, 611, 627, 629 ЦК України, які підлягали застосуванню при розгляді цього спору.

Проте, з такими мотивами апеляційної скарги погодитися не можна, оскільки вони є надуманими, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, суперечать фактичним обставинам справи. Невідповідностей, помилок у вирахуванні суми пені, належної до сплати боржником ОСОБА_3, судом не встановлено, він доводиться відповідним розрахунком, наведеним судом в оскаржуваному заочному рішенні ( а. с. 39 ).

В апеляційній скарзі представник банку, крім критики застосування судом ч.3 ст. 551 ЦК України, в основу поклав доведення неправомірності зменшення розміру неустойки.

Однак, слід звернути увагу, що вирішуючи дану справу, суд не застосовував норму частини третьої статті 551 ЦК України, а лише зазначив підстави рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2014 року, яке набрало законної сили. Оскаржуване дане судове рішення вмотивоване статтями 525, 526, 626, 629, 634, 1050, 1054 ЦК України.

Висновок суду про необхідність стягнення зборжника суми пені у розмірі 1130,12 гривень зроблений з огляду на суму пені, обчислену банком станом на 17 жовтня 2013 року, яка становила 21401,34 гривню, та суму пені, визначену позивачем станом 24 вересня 2015 року, у розмірі 22531,46 гривні. Стягнена пеня у сумі 1130,12 гривень складає різницю між цими величинами пені. Тобто, в даний час суд жодним чином не зменшував суму пені, нараховану позичальнику позикодавцем, а це свідчить про невідповідність мотивів апеляційної скарги фактичним обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, зробленим під час вирішення цього спору по суті заявлених вимог.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Цивільне процесуальне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, з дотриманням його диспозитивності. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції вірно визначився у правовідносинах, що склалися між сторонами у справі, дав їм належну правову оцінку, застосував норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини та дійшов правомірного висновку про задоволення позову частково; суд не порушив та правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Гриня Костянтина Андрійовича відхилити.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: З оригіналом вірно: