АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/414/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: прокуратура Маньківського району Черкаської області, ОСОБА_9, служба у справах дітей Маньківської районної державної адміністрації про скасування свідоцтва про право на спадщину та продовження строку для прийняття спадщини.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

01 жовтня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про скасування свідоцтва про право на спадщину та продовження строку для прийняття спадщини.

В обгрунтування позовних вимог позивачка вказала, що 01 січня 2011 року померла її мати, ОСОБА_10 і після смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно.

Після смерті матері позивачці стало відомо, що остання згідно заповіту передала все своє майно сестрі позивачки ОСОБА_11 (вже померлій) та її дочці ОСОБА_12.

У звязку з існуванням заповіту, заява про прийняття позивачкою спадщини до нотаріальної контори не подавалась.

У серпні 2014 року ОСОБА_6 стало відомо, що ОСОБА_12 (після одруження ОСОБА_10), отримує орендну плату за користування майном матері позивачки на підставі довідок Добрянської сільської ради, хоча мала б отримати свідоцтво про право на спадщину. Для зясування цих обставин нею було подано скаргу до прокуратури Маньківського району, в ході розгляду якої, ознайомившись з матеріалами перевірки, зокрема копією заповіту від 28 жовтня 2010 року, ОСОБА_6 було виявлено, що рукописний текст у останньому та підпис належать не її матері, а виконані іншою особою.

Крім того, на дату складання заповіту, ОСОБА_10 самостійно пересуватись не могла та мала хворобу рук, при якій не могла нічого писати самостійно. Проте, в заповіті не зазначено, що його посвідчено посадовою особою органу місцевого самоврядування з виїздом до заповідача та не зазначено про присутність свідків при посвідченні даного заповіту, з чого можна зробити висновок, що останній є підробленим та його зміст не відповідає волі померлої ОСОБА_10.

Про порушення прав позивачки стало відомо 12 вересня 2014 року під час ознайомлення з матеріалами перевірки в прокуратурі Маньківсього району. Порушення прав позивачки як спадкоємця сталось щляхом підроблення заповіту.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_6 звернулась за їх захистом до суду та просила суд ухвалити рішення, яким скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Державним нотаріусом Маньківської державної нотаріальної контори 30 липня 2014 року № 1-924 на імя ОСОБА_8 та продовжити їй строк для прийняття спадщини. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 понесені нею судові витрати, в тому числі, повязані із наданням їй правової допомоги.

Ухвалою Маньківського районного суду Черкаської області від 05 листопада 2014 року до участі в даній справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: прокуратуру Маньківського району, ОСОБА_9, Службу у справах дітей Маньківської районної державної адміністрації.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 4 000 грн. понесених нею витрат на правову допомогу.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року рішення Маньківського районного суду від 24 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року в частині розподілу судових витрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 25 серпня 2015 року залишено без змін.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просив скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6

Після надходження справи з Вищого спеціалізованого суду України на новий розгляд до апеляційного суду, колегія суддів, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, переглядає законність рішення районного суду та доводи апеляційної скарги лише в частині розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року (а.с. 208-209 Т. 1) в задоволенні позовних вимог позивачки ОСОБА_13 було відмовлено та стягнуто з неї на користь відповідачки ОСОБА_8 4 000 грн. понесених нею витрат на правову допомогу.

Роблячи такий висновок в частині розподілу судових витрат, суд першої інстанції керувався тим, що судові витрати слід розподілити між сторонами згідно ст. 88 ЦПК України, інших обгрунтувань щодо стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрат на правову допомогу судом першої інстанції в своєму рішенні не наведено.

В апеляційній скарзі (а.с. 216-217 Т. 1) представником ОСОБА_6 - ОСОБА_7 вказано, що рішення суду, в тому числі і в частині розподілу судових витрат та стягнення з позивачки на користь ОСОБА_8 4 000 витрат на правову допомогу є незаконним, оскільки районним судом безпідставно не застосовано норми ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» під час ухвалення рішення по справі.

Переглядаючи законність рішення суду в частині вирішення питання щодо судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині рішення суду не грунтується на нормах чинного законодавства та підлягає скасуванню, а доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення з слідуючих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У п.п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом встановлено, що в матеріалах цивільної справи № 701/1229/14-ц маються договір про надання юридичної допомоги від 15 січня 2015 року (а.с. 175 Т.1), укладений між субєктом підприємницької діяльності - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_14 та ОСОБА_8 про надання правової інформаційно-консультативної допомоги по зихисту прав та законних інтересів ОСОБА_8 та квитанція до прибуткового касового ордера № 1 від 15 січня 2015 року (а.с. 174 Т.1) про сплату ОСОБА_8 на користь ОСОБА_15 4 000 грн. за надання правової допомоги.

Дана обставина і була підставою для стягнення районним судом з позивачки на користь ОСОБА_8 витрат на правову допомогу в розмірі 4 000 грн..

Однак, колегія суддів, при перегляді правильності рішення суду в цій частині враховує розяснення п. 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в якій вказано, що відсутність розрахунку документально підтверджених витрат на правову допомогу є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Матеріали вищевказаної цивільної справи не містять розрахунку витрат на правову допомогу ОСОБА_8, сторони не надали суду будь-яких доказів, що такі витрати подавалися в суд першої інстанції, однак не були приєднані до матеріалів справи під час розгляду справи.

Тому, колегія суддів вважає, що районний суд на дані обставини уваги не звернув та безпідставно стягнув з позивачки на користь відповідачки витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. у відсутність розрахунку витрат на праову допомогу та всупереч розяснень, приведених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Під час повторного розгляду апеляційним судом справи в частині стягнення судових витрат, на адресу суду разом із запереченнями на апеляційну скаргу, ОСОБА_8 був наданий розрахунок витрат на правову допомогу.

Однак, такий доказ не може бути підставою для залишення в силі рішення районного суду в частині стягнення судових витрат, тому що задоволення таких витрат районним судом можливе лише за наявності розрахунку під час розгляду справи в суді першої інстанції і обовязок по наданню таких витрат під час розгляду справи в районному суді покладається на сторони по справі. Відсутність такого розрахунку є підставою для відмови в стягненні таких витрат.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до скасування в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 88, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 24 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: прокуратура Маньківського району Черкаської області, ОСОБА_9, служба у справах дітей Маньківської районної державної адміністрації про скасування свідоцтва про право на спадщину та продовження строку для прийняття спадщини в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити в стягненні із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 4 000 грн. понесених нею витрат на правову допомогу.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :