Справа № 682/2620/15-ц
Провадження № 2/682/26/2016
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.01.2016 року Славутський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Роїк В.П.
при секретарі Козир О.П.,
з участю представника позивачів
Славутського гарнізону, військової
частини НОМЕР_1 ОСОБА_1
відповідачки ОСОБА_2
та її представника адвоката Кисельової М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Славута цивільну справу за позовом Славутського гарнізону, військової частини НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до ОСОБА_2 про виселення із службового житлового приміщення без надання іншого житла,
в с т а н о в и в :
Славутський гарнізон, військова частина НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького звернулися в суд із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі в службовій квартирі не проживають, основним квартиронаймачем є ОСОБА_2 , яка не має відношення до Міністерства оборони та здає службове житлове приміщення в оренду іншим особам.
В судовому засіданні Славутський гарнізон, військова частина НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького змінили позовні вимоги і просили суд виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_2 із службового житлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 без надання іншого житла на тій підставі, що відповідачі використовують службове житлове приміщення не за призначенням, передають його в оренду іншим особам. Тому особи, які незаконно займають службове житлове приміщення підлягають виселенню шляхом подання позовної заяви до суду саме про виселення таких осіб, а не про визнання їх такими, що втратили право користування службовим житлом.
Ухвалою Славутського міськрайсуду від 25 грудня 2015 року за заявою представників позивачів Славутського гарнізону, військової частини НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького позовні вимоги, пред`явлені до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житла залишено без розгляду.
В судовому засіданні представник позивачів Славутського гарнізону, військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 підтримала змінені позовні вимоги і пояснила, що на період виконання обов`язків військової служби у Славутському гарнізоні на підставі ордеру від 29 грудня 2002 року військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сім`ї була надана службова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . В даний час відповідач проходить військову службу в управлінні оперативного командування «Північ», яке знаходиться у м. Рівному і не відноситься до Славутського гарнізону.
Під час проведення перевірки законності проживання військовослужбовців в службових житлових приміщеннях Славутського гарнізону, житловою комісією Славутського гарнізону було встановлено факт непроживання ОСОБА_3 та членів його сім`ї у службовій квартирі, що підтверджується відповідними актами.
Вважає, що відповідачка не має потреби в житлі, оскільки здає службову квартиру в оренду іншим особам.
Тому на підставі п.3.17, 3.18 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року №737 з послідуючими змінами відповідачка підлягає виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням виконкому Славутської міської ради від 22.11.2007 року основним квартиронаймачем службової квартири було визнано ОСОБА_2 , яка не має відношення до Міністерства оборони та здає службове житлове приміщення в оренду іншим особам.
Представник позивача КЕВ м.Хмельницький ОСОБА_4 направив письмове клопотання про розгляд справи в його відсутності, в якому зазначив, що повністю підтримує позицію представника військової частини НОМЕР_1 та покладається на думку суду.
Відповідачка ОСОБА_2 позову не визнала і пояснила, що спірна службова квартира надана її чоловіку ОСОБА_3 в 2002 році під час служби в 97-й окремій механізованій бригаді, яка в послідуючому була розформована. Чоловіка було переведено на інше місце служби. В даний час він проходить службу у військовій частині НОМЕР_2 м. Рівне та з 2014 року приймає участь в антитерористичній операції у Луганській та Донецькій областях, тому не проживає в службовому житлі. Чоловік з малолітньою донькою зареєстрували своє місце проживання при військовій частині НОМЕР_2 м. Рівне з метою постановки на квартирний облік. Військова частина НОМЕР_2 не забезпечила чоловіка будь-яким житлом, із-за відсутності такого. Іншого житла у сім`ї немає. По характеру роботи вона змушена періодично залишати службову квартиру, а ключі залишати сусідам. Однак вона щотижня приїжджає в квартиру, де знаходиться все майно сім`ї. Іншим особам не передавала квартиру в оренду. Тому просить відмовити в задоволенні позову.
Представник відповідачки адвокат Кисельова М.І. позову не визнала і пояснила, що основний квартиронаймач ОСОБА_3 не припиняв трудові відносини з Міністерством оборони України, ордер №003609 від 29 грудня 2002 року не визнано недійсним, державна реєстрація відповідачки ОСОБА_2 не скасована, рішення виконкому Славутської міської ради від 22.11.2007 року у порядку адміністративного судочинства не визнано незаконним та не скасовано. Тому відповідачка користується спірною квартирою на відповідній правовій підставі. Вважає, що факт використання відповідачкою службової квартири не за цільовим призначенням не доведено належними та допустимими доказами. Акт від 20 січня 2015 року про обстеження спірного службового житлового приміщення підписаний зацікавленими посадовими особами у відсутності сторонніх осіб, сусідів, а тому не повинен братися судом до уваги. На вихованні та утриманні позивачки перебуває малолітня донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до закону України «Про охорону дитинства» має право на користування спірним житловим приміщенням. ОСОБА_3 вимушено змінив місце проходження служби, за новим місцем служби іншим житлом не забезпечений, сім`я власного житла не має. Відповідно до норм діючого законодавства сім`ї військовослужбовців відносяться до категорії осіб, яких не може бути виселено без надання іншого житлового приміщення. Тому просить відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідачки та її представника, свідків, дослідивши представлені письмові докази, суд вважає,що позов задоволенню не підлягає.
Так, судом встановлено, що рішенням виконкому Славутської міської ради №403 від 23 грудня 2002 року надано статус службової квартирі АДРЕСА_2 .
29 грудня 2002 року військовослужбовцю ОСОБА_3 та членам його сім`ї була надана службова однокімнатна квартира АДРЕСА_2 .
Зазначене об`єктивно стверджується ордером на службове житлове приміщення № НОМЕР_3 серія ХМО від 29 грудня 2002 року (а.с.14).
Рішенням виконкому Славутської міської ради від 22 листопада 2007 року №542 основним квартиронаймачем вищевказаної квартири визнано ОСОБА_2 , дружину ОСОБА_3 , який переїхав на нове місце служби (а.с.8).
Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 24 жовтня 2014 року ОСОБА_3 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , яка входить до складу сил, що залучаються та беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.149).
Із посвідчення серії НОМЕР_4 від 12 травня 2015 року ОСОБА_3 є учасником бойових дій (а.с.150).
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 від 29 грудня 2015 року оперативному черговому відділу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » підполковнику ОСОБА_3 станом на 29 грудня 2015 року надати службове житлове приміщення для сім`ї є неможливим у зв`язку з відсутністю вільного або вивільненого житла,що перебуває у частині.
Відповідно до ст.47 Конституції кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК та іншими нормативно-правовими актами (ст.12 закону «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).
Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№8863/06) 2.12.2010, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій.
Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обгрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Відповідно до ст.124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст.124 цього кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців (ст.125 ЖК).
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є дружиною та членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_3 , який переведений на нове місце служби не за своєю волею, до даного часу не припинив трудових відносин з Міністерством оборони України, за новим місцем служби іншим службовим житлом не забезпечений і можливість забезпечення таким житлом на даний час відсутня. Таким чином сім"я ОСОБА_3 має потреби в житлі.
Відповідно до ст.125 ЖК України ОСОБА_2 є такою, що належить до кола осіб, які не підлягають виселенню зі службового житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення, позивачі не бажають надавати їй інше житло, а тому підстави для виселення відповідачки без надання іншого жилого приміщення відповідно до ст.124 ЖК України відсутні.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебуває на їх утриманні.
Згідно зі ст.18 закону «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (ст.12 закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).
Тому заявленим позовом про виселення без надання іншого житлового приміщення порушуються інтереси малолітньої доньки відповідачки, яка має право на користування спірним службовим житловим приміщенням.
Відповідно до п.3.17 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями підлягають виселенню зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення особи, які систематично руйнують, або пошкоджують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням (у тому числі шляхом передавання в оренду іншим громадянам чи юридичним особам).
Однак вказана Інструкція є підзаконним нормативним актом і не може суперечити ст.125 ЖК України, яка має вищу юридичну силу та встановлює додаткові гарантії сім`ям військовослужбовців.
Тому посилання позивачів на те, що ОСОБА_2 використовує службове житлове приміщення не за призначенням, здаючи його в оренду іншим особам, як на підставу для задоволення позову суд не може прийняти до уваги.
Таким чином вимоги позивачів не ґрунтуються на нормах чинного законодавства і задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.8, 10, 14, 15,158, 209, 212-215 ЦПК України, суд,
в и р і ш и в:
відмовити в задоволенні позову Славутського гарнізону, військової частини НОМЕР_1 , квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до ОСОБА_2 про виселення із службового житлового приміщення, розташованого в АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Роїк В. П.