АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/151/15-ц Номер провадження 22-ц/786/340/16Головуючий у 1-й інстанції Оксенюк М. М. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.,

суддів: Кривчун Т.О., Пилипчук Л.І.,

при секретарі: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника відповідачів - адвоката Сенкевича В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» на рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року по справі за позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» до ОСОБА_3, Фермерського господарства «Фортуна-11», треті особи - Пригарівська сільська рада Козельщинського району Полтавської області, Реєстраційна служба Козельщинського РУЮ Полтавської області, Відділ Держземагенства у Козельщинському районі, про визнання оспорюваного договору (правочину) недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача апеляційного суду Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до відповідачів про визнання укладеного договору оренди між ОСОБА_3 та ФГ «Фортуна-11» недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 липня 2011 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 на підставі сертифікату на земельну ділянку частку(пай), який належав останньому був укладений договір оренди земельної ділянки площею 3,45 га., строком на 5 років. 07 вересня 2012 року зазначений договір оренди земельної ділянки був зареєстрований у Пригарівській сільській раді.

Позивач вказує, що укладений 20 листопада 2014 року між ФГ «Фортуна -11» та ОСОБА_3 договір оренди земельної ділянки є недійсним, оскільки на цей час не припинив свою дію договір оренди від 27 липня 2011 року, а свідоцтво про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 було отримано тільки 27 листопада 2014 року, тобто на момент укладення договору оренди земельної ділянки орендодавець не мав документа, який підтверджує право власності на землю.

Рішенням Козельщинського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року в задоволенні позову ПСП «Бітьківщина» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПСП Батьківщина» просить рішеннямісцевого суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом було порушено норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно було встановлено судом першої інстанції, 27 липня 2011 року між позивачем ПСП «Батьківщина» та відповідачем ОСОБА_3 на підставі сертифікату на земельну ділянку частку(пай) серія НОМЕР_1, який належав останньому був укладений договір оренди земельної ділянки площею 3,45 умовно кадастрових гектарів, яка знаходиться на території Пригарівської сільської ради без визначення меж цієї частки в натурі, строком на 5 років. 07 вересня 2012 року зазначений договір оренди земельної ділянки був зареєстрований у Пригарівській сільській раді (а.с. 17-19).

20 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ФГ «Фортуна-11» підписано договір оренди землі №13 відповідно до умов якого ОСОБА_3 (орендодавець) надає, а ФГ «Фортуна-11» (орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку площею 3,34 га, яка знаходиться на території Пригарівської сільської ради. Відповідно до п.2 вказаного договору об'єктом оренди є земельна ділянка під кадастровими номером НОМЕР_2 (а.с. 20-22).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що реєстраційною службою Козельщинського РУЮ Полтавської області 27 листопада 2014 року зареєстровано за ФГ «Фортуна-11» право оренди на вищезазначену земельну ділянку (а. с. 10).

Відповідно до свідоцтва про право власності вбачається, що 27 листопада 2014 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на вищезазначену земельну ділянку під кадастровим номером НОМЕР_2 площею 3,34 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 9).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до п.17 розділу Х «Перехідні положен» Земельного Кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі ( на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Оскільки з часу отримання свідоцтва про право власності на землю змінено предмет оренди та статус орендодавця ОСОБА_3, договір оренди, підписаний 27.07.2011 року, між позивачем та ОСОБА_3 слід вважати припиненим з 27.11.2014 року.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз'яснено, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 р. N 5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 р. за N 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв'язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін.

Враховуючи, що у зв'язку зі змінами в законодастві власнику земельної ділянки видається свідоцтво про право власності (а не державний акт) та цей правовстановлюючий документ змінює як правовий статус ОСОБА_3, як особи, яка володіла земельною часткою (паєм), - на власника земельної ділянки, так і правовий статус предмета оренди : із земельної частки (паю)на земельну ділянку .

Отже, після отримання свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, зобов'язання ОСОБА_3 та ПСП «Батьківщиан» за договором оренди земельної частки(паю) припинилися відповідно до чинного законодавства, а власник земельної ділянки не мала наміру продовжувати або переукладати договір оренди з позивачем, про що свідчить укладення такого договору з іншим орендарем.

Крім того, відповідно до п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» до 1 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб ( емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Позивачем не надано доказів щодо реєстрації договору оренди від 27 липня 2011 року у Козельщинському районному відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК, а згідно вказаного договору він зареєстрований у Пригарівській сільській раді (а.с.17-18).

Оскільки реєстрація договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_3 та ПСП «Батьківщина» не проведена належним чином до моменту отримання орендодавцем свідоцтва про право власності на землю, то укладення позивачкою оспорюваного договору оренди не порушує права позивача.

Доводи позивача щодо недійсності договору оренди, укладеного відповідачами, з посиланням на те, що він укладений і підписаний 20.11.2014 року, земельна ділянка передана згідно акту приймання-передачі від 19.11.2014 року, а свідоцтво про право власності на земельну ділянку відповідачка ОСОБА_3 одержав 27.11.2014 року, тобто після підписання спірного договору оренди - є неспроможними, оскільки спірний договір оренди набув законної сили з моменту його державної реєстрації 27.11.2014 року. На зазначену дату ОСОБА_3 зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, яку передав в оренду ФГ «Фортуна-11».

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» - відхилити.

Рішення Козельщинського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) Т.О.Кривчун

(підпис) Л.І.Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця