Ухвала

іменем україни

22 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Дьоміної О.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення безпідставно набутих грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 19 січня 2006 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № ТЕАWАU00270010, згідно з яким він отримав кредит у сумі 19 361,08 доларів США на умовах забезпеченості, повернення та строковості. На забезпечення виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань того ж дня між тими самими сторонами укладено договір застави рухомого майна № ТЕАWАU00270010, відповідно до якого позивач передав відповідачу у заставу автомобіль марки «Шевроле» модель «Нива», державний номерний знак НОМЕР_1. Зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 грудня 2008 року, ухваленим у справі № 2-6826/08, розірвано укладений між сторонами кредитний договір від 19 січня 2006 року № ТЕАWАU00270010, звернуто стягнення на предмет застави. Вказане рішення суду у встановленому законом порядку до примусового виконання не пред'явлено та добровільно позивачем не виконано. Як зазначив позивач, із моменту ухвалення вказаного рішення і станом на час пред'явлення позову до суду представники відповідача неодноразово вводили його в оману щодо чинності кредитного договору № ТЕАWАU00270010 та необхідності сплачувати періодичні платежі за розірваним кредитним договором. Так, за період із 04 грудня 2008 року до 22 січня 2014 року позивачем сплачено відповідачу грошові кошти в розмірі 13 267,71 доларів США, тому вважає, що оскільки після ухвалення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 2-6826/08 від 04 грудня 2008 року зобов'язання сторін за вказаними договорами кредиту і застави припинені, то зазначені грошові кошти набуто відповідачем без будь-яких правових підстав.

Уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, позивач остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 20 229,16 доларів США на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким указаний позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Зазмістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивiльнi права таобов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжуютьцивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року, викладеною у постанові у справі № 6-88цс13, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, відсутності установлених ч. 1 ст. 1212 ЦК України підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вищевказаних грошових коштів, оскільки, як правильно зазначив суд, вказані грошові кошти сплачено позивачем відповідачу на виконання додаткових угод, договору поруки, укладених протягом 2011-2013 років.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, у межах заявлених позовних вимог суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про неправильне застосування судами ст. 653 ЦК України висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

О.О.Дьоміна