Справа № 567/814/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2016 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Гуц Ф.Л.

секретар - Самолюк А.В.

з участю : позивача ОСОБА_1,

представника позивача адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

встановив:

В Острозький районний суд Рівненської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу мотивуючи тим, що 02.02.2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено усний договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого він передав ОСОБА_3 гроші в сумі 900,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобовязувався у термін до 19.03.2012 року повернути таку ж суму грошей. На підтвердження укладення договору позики, його умов та отримання ОСОБА_3 грошових коштів ним було написано розписку.

Зазначає, що до 19.03.2012 року, ОСОБА_3 взятих на себе зобовязань не виконав, суми позики - грошей в сумі 900,00 доларів США, (що еквівалентно 19836 грн.) не повернув. 10.03.2015 року та 23.07.2015 року, ним були направлені вимоги про повернення боргу та запропоновано ОСОБА_3 до 01.05.2015 року та 01.08.2015 року повернути кошти в сумі 900 дол. США. Крім того, відповідачу було вказано, що у разі неповернення грошей він буде змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

Вказує, що він та його брат - ОСОБА_5, неодноразово звертались до ОСОБА_3 з проханнями повернути позичені кошти, проте відповідач визнаючи борг, просив почекати, обмежувався усними обіцянками повернути гроші, щоразу змінюючи дату їх повернення.

Зазначає, що 27.03.2015 року, він звернувся до Острозького МВ УМВС України в Рівненській області з заявою про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за неповернення йому грошей, однак за результатами перевірки Острозьким МВ УМВС України в Рівненській області в діях ОСОБА_3 ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не вбачалося, а відповідно до висновку №531 від 31.03.2015 року було вказано, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини.

Крім того, вказує, що у відповідності до чинного законодавства, як позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики так як, відповідно до умов договору позики укладеного між ним та ОСОБА_3 не визначено, що такий договір є безпроцентним та не визначено розмір процентів, а тому вважає, що за користування його грошима, відповідач зобовязаний сплачувати проценти на рівні облікової ставки НБУ. Розмір процентів несплачених ОСОБА_3 за період з 20.03.2012 року по 03.08. 2015 року становить 7636,45 грн.

Крім того, вважає, що відповідач, як боржник у відповідності до законодавства за порушення грошового зобовязання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних від простроченої суми за період з 20.03.2012 року по 03.08.2015 року (1232 дні) становлять 2008,16 грн.

Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку (пеню) відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, а тому враховуючи те, що ні усним договором позики ні письмовим його підтвердженням (розпискою) не встановлено іншого, вважає за необхідне стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 03.08.2014 року по 03.08.2015 року, яка становить 8219,17 грн.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 свої зобовязання не виконав, він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених в позові та просили суд стягнути з ОСОБА_3 900 доларів США, що еквівалентно 19836 грн., пені - 8219,17 грн., 3% річних - 2008,16 грн. та 7636, 45 грн. процентів за користування коштами.

Крім того, позивач ОСОБА_1 пояснив, що в 2012 році ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням позичити йому 900 дол. США під розписку на його потреби. Він згодився, позичив у свого брата 500 дол. США і дав ОСОБА_3 900 дол. США під розписку. Вдвох з братом вони були у підїзді будинку, де ОСОБА_3 написав розписку на 900 дол. США та зобовязувався повернути їх до 19.03.2012 року. Потім ОСОБА_3 пропонував йому їх повернути або вкласти у мотокросний бізнес, купувати запчастини до мотоциклів і продавати на що він згодився. Пізніше по проханню ОСОБА_3 він позичив для нього ще 1000 дол. США, щоб можна було більше закупити запчастин на продаж. Він довіряв ОСОБА_3 у веденні справ. У них спочатку були довірливі стосунки, він надавав йому кошти для закупівлі запчастин та мототехніки. Потім запідозрив, що ОСОБА_3 не дуже відвертий з ним при веденні справ, а тому попросив його повернути кошти, на що ОСОБА_3 відповів, що привезе йому мотоцикл в рахунок цих коштів, і він погодився. Йшов час, він відтягував строк, мотоцикл не привозив. Йдучи із своїм знайомим ОСОБА_6 по місту, вони зустріли ОСОБА_3 та завязалась розмова. В присутності ОСОБА_6, ОСОБА_3 пообіцяв віддати йому один з двох мотоциклів, які в нього були на, що він знову погодився на цю пропозицію, але ОСОБА_3 сказав, що треба доплатити, оскільки мотоцикл коштував дорожче, близько 4000 дол. США, він частинами виплатив кошти на загальну суму 3500 дол. США. Мотоцикл був не повністю технічно готовий, а тому він його зразу не міг забрати. ОСОБА_3 довгий час його ремонтував, потім перестав відповідати на його телефонні дзвінки. Він неодноразово звертався до нього з проханням повернути кошти, але його то не було в місті, то він не відповідав на дзвінки, а то змінював номер телефону. На даний час ОСОБА_3 йому ніяких коштів не повернув. Він неодноразово звертався до ОСОБА_3, приходив до нього додому декілька раз, при ОСОБА_6 звертався, але він все обіцяв, що мотоцикл є в наявності, але знаходиться на ремонтних роботах в м. Рівне. У 2013 році, ОСОБА_3 продав йому мопед «Апріліо» за 3000 грн. на той час, мопед знаходився у поганому технічному стані, розібраний. ОСОБА_6 ще його ремонтував. Він в ОСОБА_3 мотоцикл в рахунок боргу так і не забрав. За межі України протягом трьох років починаючи з лютого 2012 року по березень- серпень 2015 року не виїжджав, крім декілька днів лютого чи березня місяців 2013 року. В суд з позовною заявою про стягнення боргу звернувся 04.08.2015 року. Про те, що існує строк позовної давності не знав, поважних причин пропуску строку позовної давності не назвав.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та пояснив, що визнає, що писав розписку на 900 дол. США, яку він сам запропонував написати. Розписка була написана в присутності його знайомого ОСОБА_7 Брата позивача взагалі при цьому не було. Через тиждень часу він повернув для позивача 500 дол. США, на решту 400 дол. США позивач взяв у нього мопед «Апріліо», 2009 року випуску, який на той час в інтернеті коштував 2000 дол. США. З тих пір претензій до нього зі сторони позивача не було. Після березневих подій, через місяць, брат позивача в нічний час, ввірвався до нього в квартиру, при цьому налякав дружину, дитину. Його дружина написала заяву у прокуратуру, він зняв спричинені тілесні ушкодження, але його свідчення до уваги не брали, свідків не опитували, ушкодженні речі ніхто до уваги (биті вікна, підвіконники, двері) не брав. Брались до уваги лише свідчення брата позивача, що він опівночі приносив йому повістку до суду. Він вісім років тому, як звільнився з місць позбавлення волі, проживає у місті, нікуди не виїздив, номер телефону не змінював, ні від кого не переховувався, веде нормальний спосіб життя. Раніше займався виготовленням меблів, потім мототехнікою, ніхто до нього ніяких претензій не мав. Розписку для позивача писав на два місяці, але 500 дол. США віддав через тиждень. Оскільки, ще мав борг позивачу в 400 дол. США, тому свою розписку не забирав. 500 дол. США віддавав при ОСОБА_7, і взагалі крім 900 дол. США, він з позивачем більше ніяких грошових зобовязань не мав. Просив суд застосувати строк позовної давності, оскільки право вимоги у ОСОБА_1 виникло 19.03.2012 року. Звернувся він в суд в серпні 2015 року, строк позовної давності за його вимогою про стягнення боргу закінчився 19.03. 2015 року.

Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вислухавши свідків вважає, що в позові слід відмовити із слідуючих підстав.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що йому відомо про те, що ОСОБА_1 давав гроші для ОСОБА_3 хоча він при цьому не був присутній. Він був свідком розмови між позивачем та відповідачем в центрі міста біля магазину «ЕКО». ОСОБА_3 говорив, що поверне гроші, а вірніше мотоцикла, але на той час його тоді ще у ОСОБА_3 не було. Йому відомо, що ОСОБА_1 давав гроші ОСОБА_3, щоб придбати мотоцикли, які той мав привезти із-за кордону. На скільки йому було відомо, гроші ОСОБА_3 не повернув, мотоциклів не було. Йому відомо що ОСОБА_3 винен для ОСОБА_1 3500 дол. США за мотоцикли. ОСОБА_3 пропонував віддати мотоцикл «ХОНДА» в рахунок боргу, який ОСОБА_1 так і не зміг забрати. ОСОБА_1 купив у ОСОБА_3 мопед «АПРІЛІО» в 2013 році, за який заплатив 3000 грн. З розмови позивача він чув, що ОСОБА_3 позичав у нього гроші в сумі 3500 дол. США у 2013 році.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що перебуваючи в Італії, переправив для ОСОБА_3 мопед «АПРІЛІО», який знаходився в неробочому стані. Він в 2013 році повернувся в Україну і з ОСОБА_3 почали ремонтувати мопед. Йому ОСОБА_3 сказав, що має борг, за який потрібно віддати мопед, він погодився, і ОСОБА_3 віддав мопед за борги. Вони повністю робили мопед, пофарбували, зробили мотор, поміняли підшипники, колінвал. На той час в Україні такий мопед коштував 2000 дол. США. Йому ОСОБА_3 говорив, що віддав мопед для ОСОБА_1 Ремонт вони проводили з ОСОБА_3 за їх спільні кошти.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що в 2012 році, його рідний брат ОСОБА_1 позичив для ОСОБА_3 900 дол. США, з яких 500 позичив у нього. Тоді ОСОБА_3 була написана розписка. Гроші передавалися ОСОБА_3 у підїзді № 5 їхнього будинку №5 по вул. Татарська в м. Острог, там же у підїзді і була написана розписка самим ОСОБА_3 При цьому були присутні він, його брат та ОСОБА_3 Йому відомо, що ОСОБА_3 гроші для брата не повернув, а брат в свою чергу і для нього 500 дол. США не повернув. Він знав, що брат займається з ОСОБА_3 мотоциклами. Він звертався до ОСОБА_3 з вимогою повернути для брата кошти. Він обіцяв, що поверне та не відмовлявся від цього. Брат нічого не казав, що ОСОБА_3 частково повертав йому частину коштів чи якусь техніку.

Із письмових доказів досліджених в судовому засіданні встановлено слідуюче.

В розписці від 02.02.2012 року, підписаної ОСОБА_3 вказано, що « Я, ОСОБА_3 позичаю в ОСОБА_1 гроші в сумі 900( девятсот) доларів США, і зобовязуюсь повернути ці гроші до 19.03.2012 року»

( а.с.8)

Із вимог про повернення боргу від 10.03.2015 року та 23.07.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 направив вимоги про повернення боргу ОСОБА_3 та запропонував йому до 01.05.2015 року та 01.08.2015 року повернути кошти в сумі 900 дол. США. Крім того, в них були вказані наслідки неповернення боргу та намір звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

( а.с.11-12,15-16)

Відповідно до заяви від 27.03.2015 року, ОСОБА_1 звернувся в Острозький МВ УМВС України в Рівненській області з заявою про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за неповернення йому грошових коштів в сумі 3000 доларів США, які він йому надавав для придбання транспортних засобів за кордоном та за висновком №531 від 31.03.2015 року по результатах розгляду цієї заяви Острозьким МВ УМВС України в Рівненській області його було повідомлено, що в діях ОСОБА_3 ознак адміністративного чи кримінального правопорушення не вбачається, та зазначено, що мають місце цивільно-правові відносини.

( а.с.14)

Із пояснення ОСОБА_3 від 25.03.2015 року, протоколу допиту потерпілого ОСОБА_3 від 30.03.2015 року, пояснення ОСОБА_3 від 30.03.2015 року зазначено, що він отримав в борг від ОСОБА_1 кошти в сумі 900 доларів США, про що дав розписку. Із цих грошей він вказує, що повернув ОСОБА_1 через тиждень 500 доларів США.

( а.с.26-30,47)

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В судовому засіданні встановлено і не заперечувалось сторонами по справі, що 02.02.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 900,00 доларів США, а ОСОБА_3 зобовязувався у термін до 19.03.2012 року повернути таку ж суму грошей. На підтвердження укладення договору позики, його умов та отримання ОСОБА_3 грошових коштів, ним було написано розписку.

Відповідно до ч. 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В судовому встановлено, що на день повернення позики, тобто до 19.03.2012 року, ОСОБА_3 отриманих коштів в сумі 900 дол. США позивачу не повернув. Відповідач належних доказів, які свідчили б про належне виконання ним договору позики не навів, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та оскільки відповідач зобов'язання перед позивачем порушив, то відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України в позивача виникло право на стягнення з нього боргу.

Проте, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 2-5 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.І ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки із строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В судовому засіданні встановлено, що право на звернення до суду з позовом за захистом своїх прав та законних інтересів, а саме стягнення боргу в позивача виникло 19.03.2012 року.

З врахуванням вимог ст.257 ЦК України, строк позовної давності звернення з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу закінчився 19.03.2015 року.

ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення боргу до ОСОБА_3 04.08. 2015 року, тоді як про неналежне виконання договору відповідачем йому було відомо після спливу строку (19.03.2012 року) повернення боргу відповідачем, тобто поза межами зазначеного в законі строку позовної давності.

ОСОБА_1 звернувся із заявою про поновлення строків звернення до суду, в якій зокрема вказував, що 04.08.2015 року він звернувся до Острозького районного суду з позовом про стягнення боргу з ОСОБА_3 Посилаючись на чинне законодавство позивач вказував, що суд може поновити або продовжити строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. В своїй заяві позивач вказує, що перебіг строку позовної давності в спірних правовідносинах почався з 20.03.2012 року, а саме з наступного дня після дати до якої відповідач був зобовязаний повернути борг. Зазначає, що відповідач в період з 19.03.2012 року і до його звернення до міліції 27.03.2015 року обіцяв повернути борг та пропонував в рахунок повернення боргу передати мопед чи мотоцикл. Вказував, що повернув 500 дол. США, а в рахунок погашення іншої частини боргу він ніби передав йому мопед. Посилаючись на це він вважав, що не пропустив строків позовної давності звернення до суду, оскільки відповідач вчинив дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обовязку, а тому перебіг позовної давності переривався.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч. 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В суді, позивач сам категорично підтвердив про те, що до часу звернення його до суду з позовом, відповідач борг в сумі 900 дол. США не повернув. Не повернув він будь яких грошових коштів і не передавав в рахунок погашення боргу ні мопед ні мотоцикл, тобто таким чином не вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обовязку. Цю обставину позивач вказує і в своїй заяві про поновлення строків звернення до суду.

Крім того, він вказує, що 27.03.2015 року звертався в міліцію з заявою про повернення ОСОБА_3 боргу в сумі 3000 доларів США, які той позичив в нього в період 2012-2013 років, однак і в поданій заяві про поновлення строків звернення до суду, і в позовній заяві про стягнення боргу, і в судовому засіданні, сам позивач вказував, що спір з відповідачем виник через неповернення ним боргу саме в сумі 900 доларів США відповідно до розписки від 02.02.2012 року.

За таких обставин суд вважає, що ні в судовому засіданні ні в матеріалах справи не встановлено обставин які давали б суду вважати, що позивачем були доведені докази, що свідчили б про те, що перебіг позовної давності звернення його до суду з позовом про стягнення боргу переривався.

Враховуючи те, що заяву про застосування позовної давності відповідач подав до винесення судом рішення, та позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності, поважних причин пропуску строку позивач суду не зазначив, не повідомив суд про наявність у нього обєктивних та непереборних перешкод, які б заважали йому своєчасно звернутися до суду з вимогами про стягнення заборгованості в межах строків позовної давності, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав, як це передбачено ч.4 ст.267 ЦК України, для відмови у задоволенні позову.

На підставі ст. 256-258, 264, 267, 1046-1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. 10, 57,60, 62, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_9