Справа № 159/5419/15-ц
Провадження № 2/159/241/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді: Лесика В.О.,

при секретарі: Жукової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Ковельського відділення про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Ковельського відділення про визнання кредитного договору № 074/170-ААФ03.16-2, укладеного 06.11.2007 року - недійсним.

Позов обґрунтовано наступним: 06.11.2007 року між сторонами укладено договір кредиту № 074/170-ААФ03.16-2, згідно якого кредитор надав позичальнику у користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 31398,00 доларів США. При укладенні договору кредиту між сторонами, кредитор не надав позичальнику, як споживачу фінансових послуг, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, у тому числі про суму та валюту кредиту, а також про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач та щодо методики, яка використовується ПАТ «Укрсоцбанк» для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та відсотками за користування ним, що дає підстави для висновку про те, що договір кредиту суперечить вимогам законодавства. В умовах, коли позичальник не володіє повною інформацією про реальні правові наслідки, обумовлені правочином, його волевиявлення як учасника правочину не може вважатися вільним і таким, що відповідає його внутрішній волі.

Позивачем подану заяву про уточнення позовних вимог, яку обґрунтовує тим, що при поданні заяви не було вказано, що протягом 2009 року до вказаного договору кредиту за ініціативою кредитора тричі вносилися зміни на підставі додаткових договорів № 1 від 31 березня 2009 року, № 2 від 30 жовтня 2009 року, № 3 від 16 грудня 2009 року. Вказані обставини мають істотне значення для вирішення даної справи, а тому просить вирішувати питання про визнання недійсним договору кредиту з врахування внесених змін.

В судове засідання позивач та його представник не зявилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Проти задоволення позову заперечує в повному обсязі відповідно до наданих письмових заперечень, в яких зазначив, що 30 жовтня 2007 року, тобто за тиждень до укладення кредитного договору, на виконання вимог Постанови Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року Ковельським відділенням Волинської області (філії) АКБ «Укрсоцбанк» позивача було письмово повідомлено про: умови кредитування; документи, які необхідні для оформлення кредиту на купівлю автомобіля; додаткові обов'язкові затрати позичальника, які оплачується на користь третіх осіб; розрахунково-касове обслуговування; орієнтовну сукупну вартість; переваги і недоліки пропонованих графіків.

Підпис Позичальника ОСОБА_2 в письмовому повідомленні від 30 жовтня 2007 року свідчить про ознайомлення позивача з вищезазначеними умовами кредитування.

Договір кредиту № 074/170-ААФОЗ. 16-2 від 06 листопада 2007 року (із додатковими договорами) оформлено згідно вимог цивільного законодавства, скріплено підписами працівника ПАТ «Укрсоцбанк» та печатками з однієї сторони і підписами позивача з іншої, що є безперечним підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору та його укладення.

Якщо позивач належним чином не ознайомився із змістом інформаційного листа чи кредитного договору, то в його діях вбачається власна недбалість. Помилка внаслідок власного недбальства позивача не є підставою для зміни Договору в односторонньому порядку чи визнання його недійсним.

Також, частиною 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак, Позивач не скористався своїм правом щодо відкликання згоди на укладення договору.

Пунктом 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Пунктом першим статті 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, свобода договору означає право громадян та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Так, підписанням договору та письмового повідомлення про умови кредитування, позивач підтвердив, що ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту,вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також, іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаному сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним.

Позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку ОСОБА_2, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано.

Відповідач вбачає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог та заперечень у позовній заяві є необґрунтованими, оскільки позивача за тиждень до укладання договору про надання кредиту було повідомлено у письмовій формі про кредитні умови (копія письмового повідомлення від 30.10.2007 року додається), а тому позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не підлягають задоволенню.

Крім того, представник відповідача в своїх запереченнях на позов від 27.01.2016 року додатково зазначив, що з додатку до договору кредиту (Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення подорожчання процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту) вбачається, що така інформація позичальнику надавалась, а отже його твердження про ненадання такої інформації є безпідставним.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорюваний договір про надання відновлювальної кредитної лінії укладено 06.11.2007 року, а отже про умови договору кредиту позичальник дізнався в момент його укладення. Таким чином, строк позовної давності за вимогою про визнання договору кредиту недійсним розпочав свій перебіг з 07.11.2007 року та сплив, відповідно 07.11.2010 року, в той час, коли позивач звернувся до суду із позовною заявою лише 16.10.2015 року.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно до положень п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні вимоги містяться у п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 р.

Суд не може погодитись з ствердженням позивача про невиконання відповідачем вимог вище зазначених нормативних актів та наявність порушень у діях відповідача при надані кредитних коштів за кредитним договором з огляду на таке.

У відповідності до положень ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позичальник підписанням цього договору та додаткових договорів підтвердив, своє ознайомлення з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Таким чином, текст укладеного кредитного договору та додаткових договорів вже містить підтвердження того, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, запропонованими відповідачем та спростовує твердження позивача про те, що йому не надавалася повна та вичерпна інформація про умови кредитування.

Суд також не може погодитись з підставами позовних вимог про недійсність кредитного договору через те, що його було укладено не в національній валюті України та йому не було повідомлено про валютні ризики під час виконання зобовязання.

Згідно Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу.

Статтею 2 Декрету Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, а також умов Кредитного договору, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Валютний кредит повинен бути повернений в такій самій валюті або в еквіваленті.

Відповідно п. 10 постанови Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

У відповідності до ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Позивач при укладенні договору погодився з тим, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті несе він, про що свідчить його підпис на кредитному договорі, попередньому розписі сукупної вартості кредиту, попередньої інформації про умови кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи позивач повідомлений про попередній розпис вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Таким чином, посилання позивача на його не поінформованість з умовами кредитування та з валютними ризиками спростовується його особистим підписом на договорі, відсутністю застережень та зауважень, що свідчить про його згоду зі всіма його умовами.

Також суд зазначає, що діючим законодавством не передбачений стабільний курс долара США до національної валюти - гривні, оскільки він встановлюється щоденно, й укладаючи кредитний договір на власний розсуд саме в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в іноземній валюті, позивач повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним, що є загальновідомим фактом, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за договором кредиту.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови №9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Згідно положень статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

30 жовтня 2007 року, тобто за тиждень до укладення кредитного договору, на виконання вимог Постанови Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року Ковельським відділенням Волинської області (філії) АКБ «Укрсоцбанк» позивача було письмово повідомлено про: умови кредитування; документи, які необхідні для оформлення кредиту на купівлю автомобіля; додаткові обов'язкові затрати позичальника, які оплачується на користь третіх осіб; розрахунково-касове обслуговування; орієнтовну сукупну вартість; переваги і недоліки пропонованих графіків.

Підпис Позичальника ОСОБА_2 в письмовому повідомленні від 30 жовтня 2007 року свідчить про ознайомлення позивача з вищезазначеними умовами кредитування.

Крім того, позичальник ознайомлений з детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту про що свідчить його підпис в зазначеному документі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначено: суму кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дату видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річну відсоткову ставку за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Відповідно до положень указаної статті Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права.

Враховуючи цю обставину немає підстав вважати, що ці положення створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

При підписанні вказаних договорів, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Зазначене вище підтверджується також і власноручною заявою позивач від 06.11.2009 року на імя АКБ «Укрсоцбанк», в якій він просить надати відстрочку по оплаті основного боргу та відсотків на термін 18 місяців, а також зобовязується перед кредитодавцем надалі виконувати свої кредитні зобовязання в повному обсязі.

Що стосується вимоги відповідача про застосування строку позовної давності, то суд приходить до наступного.

У відповідності до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Кредитний договір № 074/170-ААФ03.16-2 укладено між сторонами 06 листопада 2007 року. Отже строк, з якого починає перебіг позовна давність за вимогою про визнання кредитного договору недійсним, є моментом укладення договору, оскільки позичальник був ознайомлений з умовами договору та, відповідно, міг довідатись про порушення свого права. Позивач (позичальник за договором) звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору лише 19.10.2015 року, тобто зі спливом трирічного строку.

З огляду на викладене, оскільки позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності, про застосування якої просить представник відповідача, не надавши суду доказів поважності причин пропущення позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити також із цих підстав про що заявив в своїх запереченнях і представник позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 143, 169, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 6, 192, 203, 215, 256, 257, 261, 267, 533, 627, 629, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів» суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в особі Ковельського відділення про визнання недійсним договору кредиту № 074/170-ААФ03.16-2 від 06 листопада 2007 року з урахуванням змін, внесених до вказаного договору кредиту додатковими договорами № 1 від 31 березня 2009 року, № 2 від 30 жовтня 2009 року, № 3 від 16 грудня 2009 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його проголошені - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий:ОСОБА_3