Справа № 455/764/14 Головуючий у 1 інстанції: Лойзик М.В.
Провадження № 22-ц/783/6180/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря Бохонко Е.Р.

з участю прокурора Гарбарука В.А., представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року у справі за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Коцерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_5, з участю третьої особи без самостійних вимог Фонду державного майна України, про визнання права власності та витребування майна,-

встановила:

У травні 2014 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся в суд з позовом в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_5, третя особа Фонд державного майна України, у якому просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_5 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України вказане спірне нежитлове приміщення.

Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що вищезазначене нерухоме майно є власністю держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс».

27 березня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу спірної нерухомості та на підставі вказаних публічних торгів 24 червня 2009 року між ОСОБА_5 (покупець) та державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу. Згідно п. 1.1. цього договору продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю, загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п. 2.1 договору сторони погодили ціну договору в розмірі 252 194 грн. 04 коп.

Підставою проведення публічних торгів та укладення договору купівлі-продажу стало звернення начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_6 з необхідними документами до Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс», однак ОСОБА_6 звернувся до біржі без достатніх на те повноважень, а тому позивач вважає, що дане майно вибуло з володіння власника (Держави) поза його волею і має бути повернуто в судовому порядку.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року в позові відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року рішення районного суду залишено без змін, однак виключено із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск прокурором строку на звернення до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції прокурор уточнив позовні вимоги, виклавши п. 3 позовної заяви в наступній редакції: зобов»язати добросовісного набувача ОСОБА_5 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення (будівлі), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване на АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 190-191).

Оскаржуваним рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року у задоволенні позову Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Коцерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_5, з участю третьої особи без самостійних вимог Фонду державного майна України, про визнання права власності та витребування майна - відмовлено повністю.

Рішення оскаржив представник позивача Міністерства оборони України, вважає рішення винесеним з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що довіреність Міністерства оборони України від 04 жовтня 2004 року та дозвіл від 18 жовтня 2004 року не можуть братися до уваги як докази законності відчудження спірного нерухомого майна, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу діяла інша довіреність від 28 грудня 2008 року, яка не уповноважувала ОСОБА_6 без дозволу Міністерства оборони України відчуджувати нерухоме майно.

Також, суд першої інстанції залишив поза увагою положення п. 50 Порядку відчудження об»єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 803 від 06 червня 2007 року, так і п. 6 в частині обов»язкового погодження продажу нерухомого майна з Фондом державного майна України.

Враховуючи те, що Міністерство оборони України дозволу на відчудження спірного нерухомого майна не надавало, особа, яка укладала договір не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, що не взято до уваги судом.

З покликанням на ст. 388 ЦК України вважає, що Міністерство оборони України має право витребувати спірне майно від добросовісного набувача ОСОБА_5, оскільки майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Гарбарука В.А. та представника позивача ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення частково виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Судова колегія приходить висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло із володіння власника - Міністерства оборони України у 2005 році з його волі, у зв»язку із передачею на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс», яке в особі начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Віськторгсервіс» ОСОБА_6, що діяв на підставі довіреності, посвідченої 12 вересня 2007 року у встановленому законом порядку, відчужив це майно за відплатним договором після встановлення, як зазначено в договорі, правоздатності та дієздатності концерну та повноважень його представника.

З такими висновками суду повністю погодитися не можна.

Судом встановлено, що 4 жовтня 2004 року Міністром оборони України видано довіреність № 220/2071, якою уповноважено начальника Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 на представництво майнових та інших немайнових інтересів міністерства, для виконання яких останньому надано право, у тому числі, надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозвіл) на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності визначено до 1 жовтня 2007 року.

На підставі цієї довіреності 18 жовтня 2004 року начальник Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України ОСОБА_7 надав начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» дозвіл № 140/3/1369/9 на відчуження нежитлових приміщень загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Окремим дорученням Міністра оборони України від 12 лютого 2005 року № 1235/з скасовано довіреність від 4 жовтня 2004 року № 220/2071 на право укладання договорів (угод, контрактів), надання від імені міністерства прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився.

На виконання цього доручення Міністерству оборони України повернуто перший примірник довіреності від 4 жовтня 2004 року № 220/2071 (лист Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України від 17 лютого 2005 року № 140/ЮР/154 за підписом ОСОБА_7.).

12 вересня 2007 року нотаріально посвідчено довіреність, видану від імені концерну «Військторгсервіс» начальнику філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Концерну «Військторсервіс» ОСОБА_6, якою уповноважено останнього укладати від імені концерну будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, а також договори оренди, з дозволу органу управління майном концерну - Міністерства оборони України. Термін дії довіреності - до 12 вересня 2010 року.

27 березня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу спірного нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 (будівля Військторгу № 37), які оформлені протоколом № 21-н про хід публічних торгів.

З договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року вбачається, що його укладено між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_6 (продавець), який діяв на підставі довіреності, посвідченої 12 вересня 2007 року за реєстровим № 4165 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, та ОСОБА_5 (покупець).

Згідно п.1.1., п. 2.1. договору продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю, загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою АДРЕСА_1, сторони погодили ціну нерухомості в розмірі 252 194 грн. 04 коп. в тому числі ПДВ, на підставі вищевказаного протоколу № 21-н про хід публічних торгів від 27 березня 2009 року.

Разом з тим, з матеріалів справи встановлено, що наказом Міністра оборони України від 25 червня 2005 року № 358 створено концерн «Військторгсервіс» у складі госпрозрахункової установи «Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України» та державних підприємств міністерства, зокрема «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року № 47 реорганізовано Головне управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України, припинено його діяльність як юридичної особи шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс». Визначено концерн правонаступником усіх майнових прав та обов'язків Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України. Основні фонди та оборотні кошти, інші цінності управління закріплено за концерном на праві господарського відання як внески до статутного фонду.

В подальшому, наказом Міністра оборони України від 5 квітня 2007 року № 135 про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» припинено діяльність цього підприємства та реорганізовано його шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс».

Згідно зі статутом концерну «Військторгсервіс» концерн є державним господарським об'єднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (орган управління майном). Майно концерну перебуває у державній власності та закріплене за ним на праві господарського відання. Відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Разом з тим, на час укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 24.06.2009 року порядок відчуження державного майна визначався Законом України «Про управління об'єктами державної власності» та Порядком відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803.

За змістом ст. ст. 1, 3, 5, 7 зазначеного Закону управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Об'єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. ФДМУ відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Порядком відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803 встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами.

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з ФДМУ.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що правова позиція щодо відчуження нерухомого майна, що є об'єктом державної власності від імені концерну «Військторгсервіс», викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року по справі № 6-101цс15, висновок по якій відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до згаданого висновку установивши, що на час укладення спірного договору купівлі-продажу відчуження об'єктів державної власності повинне було здійснюватися на підставі вказаного Порядку відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, дійшов обґрунтованих висновків про те, що відчуження спірного приміщення магазину, що є об'єктом державної власності, відбулося з порушенням вимог указаного Порядку, зокрема без згоди та/або погодження на відчуження майна суб'єкта управління та Фонду державного майна; що спірний договір купівлі-продажу був укладений від імені концерну «Військторгсервіс» особою, яка не мала повноважень на вчинення дій щодо відчуження державного нерухомого майна, закріпленого на праві господарського відання за цим концерном, оскільки довіреність, що видана раніше Міністром оборони України, була на той час визнана недійсною та відкликана окремим дорученням Міністра оборони України.

З врахування вказаного правового висновку та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що відчуження спірного майна відбулося без отримання відповідної згоди органу управління майном - Міністерства оборони України, та за відсутності погодження з ФДМУ, як це передбачено Законом України «Про управління об'єктами державної власності» та Порядком відчуження об'єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 червня 2007 року № 803, відтак суд першої інстанції у справі, що розглядається, неправильно застосував норми матеріального права.

Крім того, за змістом положень ст. ст. 244, 248 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Встановивши, що довіреність Міністерства оборони України від 4 жовтня 2004 року, на підставі якої 15 грудня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_7 як начальнику Головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України (діяльність якого як юридичної особи припинено наказом Міністра оборони України від 31 січня 2006 року) щодо надання підприємствам військової торгівлі дозволів на відчуження закріпленого за ними державного майна, на час укладення 24 червня 2009 року спірного договору скасовано та відкликано окремим дорученням Міністерства оборони України від 12 лютого 2005 року, суд дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, виданої йому 12 вересня 2007 року від імені концерну «Військторгсервіс», мав необхідний обсяг повноважень щодо відчуження державного нерухомого майна від імені концерну.

Таким чином, відчуження спірного нерухомого майна, що є об'єктом державної власності, відбулося з порушенням вимог законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, зокрема без згоди та/або погодження органу управління майном (Міністерства оборони України) та ФДМУ, за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину.

В свою чергу, звертаючись із позовною заявою прокурор, обираючи спосіб захисту порушеного права, покликався на положення статей 392 та 388 ЦК України, вважаючи, що спірне майно вибуло з володіння власника, яким є держава в особі Міністерства оборони України, поза його волею внаслідок укладеного договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року, на даний час перебуває у добросовісного набувача ОСОБА_5, відтак просив зобов»язати останнього повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення (будівлі), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване на АДРЕСА_1.

Колегія суддів звертає увагу, що цивільні правовідносини загалом поділяються на дві основні категорії - зобов'язальні та речові, і відповідно способи захисту порушених прав також мають або речово-правовий, або зобов'язальний характер та деякі особливості їх правового регулювання. Особа, яка є або вважає себе власником майна і перебуває в зобов'язальних правовідносинах з іншими суб'єктами - порушниками права власності, може захистити своє порушене право шляхом пред'явлення вимог зобов'язального характеру. Якщо ж така особа спирається на абсолютний характер свого права власності та має претензії щодо володіння майном не до контрагента за правочином, а до іншої особи, з якою не перебуває і не перебувала в зобов'язальних відносинах, то належним способом захисту права власності може бути пред'явлення речово-правової вимоги - віндикаційної.

Повертаючись до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі № 101цс-15, колегія суддів звертає увагу на те, що окрім висновку про відчуження спірного майна без отримання відповідної згоди органу управління майном Міністерства оборони України, та за відсутності погодження з ФДМУ, у вказаній постанові суд зробив висновок і щодо способу захисту порушеного права за таких обставин.

Зокрема, правова позиція Верховного Суду України зводиться до того, що за змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Установивши, що на час укладення договору купівлі-продажу відчуження об'єктів державної власності повинне було здійснюватися на підставі Порядку № 803 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), при цьому таке відчуження спірного приміщення магазину, що є об'єктом державної власності, відбулося з порушенням вимог указаного Порядку, зокрема без згоди та/або погодження на відчуження майна суб'єкта управління та Фонду державного майна, відтак укладений сторонами договір у силу положень статей 215, 216 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, обраний прокурором речово-правовий спосіб захисту порушеного права (віндикація), не відповідає встановленим обставинам справи та відповідним їм правовідносинам, оскільки Міністерство оборони України та його упоноважений орган концерн «Військторгсервіс», які вважають себе власником майна і перебувають в зобов'язальних правовідносинах з відповідачем ОСОБА_5, можуть захистити своє порушене право шляхом пред'явлення вимог зобов'язального характеру (наприклад про визнання договору недійсним та застосуванням наслідків недійсного правочину).

З наведених підстав, апеляційна скарга представника Міністерства оборони України підлягає до задоволення частково, відповідно рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року необхідно скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України) та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері з інших підстав, зазначених у мотивувальній частині рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 серпня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері про визнання за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та зобов»язання добросовісного набувача ОСОБА_5 повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

Т.І. Приколота