Справа №576/654/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Васянович В. М.
Номер провадження 22-ц/788/1255/16 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Семеній Л. І. , Шевченка В. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника Приватного підприємства «Орхідея-Суми» - Молібог Юлії Миколаївни на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2016 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Орхідея-Суми» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки та додаткові соціальні відпустки, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2016 року позивачка звернувся до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з даним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що понад дев'ять років працювала менеджером Приватного підприємства «Орхідея-Суми» (далі - ПП), при цьому з 01 серпня 2006 року по 08 квітня 2011 року - без оформлення трудових відносин, а 08 квітня 2011 року була працевлаштована безстроково. 01 лютого 2015 року була звільнена з роботи за згодою сторін і знову прийнята на ту посаду 02 лютого 2015 року за строковим трудовим договором, термін дії якого до 31 січня 2016 року, із заробітною платою 4000 грн.

В липні 2015 року керівництвом ПП було прийнято рішення про її звільнення і в жовтні 2015 року на її посаду був прийнятий новий працівник. 04 січня 2016 року позивачка мала здавати частину території обслуговування, в ході чого з'ясувалося, що гроші, які вона передавала в касу 30 грудня 2015 року, не дійшли в повному обсязі ( 54000 грн. ).

11 січня 2016 року ПП звернулося до органів внутрішніх справ, а 11 березня 2016 року позивачці пред'явили підозру в розкраданні коштів.

15 березня 2016 року, під час ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, позивачка ознайомилася з наказом про звільнення з роботи за ст. 41 п. 2 КЗпП України, до цього вважала себе відстороненою, оскільки зі згаданим наказом її не знайомили, трудову книжку не видали та розрахунок по зарплаті не провели. Посилаючись на те, що вона є одинокою матір'ю, звільнення з ініціативи роботодавця вважає незаконним.

Остаточно уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд : встановити та оформити трудові відносини між нею та ПП у період з 01 серпня 2006 року по 08 квітня 2011 року; визнати незаконним припинення трудового договору і поновити її на роботу на посаду менеджера ПП; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та вимушеного прогулу з 05 січня 2016 року по день поновлення на роботі; 4000 грн. заборгованості по заробітній платі; 18727,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; 14523,11 грн. грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки; 18595,01 грн. грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, а також 10000 грн. заподіяної моральної шкоди.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасувано наказ №1-к від 04 січня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 04 січня 2016 року з посади менеджера за ст. 41 п. 2 КЗпП України. Поновлено її з 05 січня 2016 року в раніше займаній посаді. Стягнуто 14103,79 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 55,12 грн. витрат по оплаті судового збору та 630 грн. витрат за надання правової допомоги, а разом : 15788,91 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі звернуто до негайного виконання.

Ухвалою цього ж суду від 13 червня 2016 року виправлено арифметичну помилку в рішенні від 01 червня 2016 року, викладено четвертий абзац резолютивної частини в такій редакції : «Стягнути з приватного підприємства «Орхідея-Суми» на користь ОСОБА_3 14103,79 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1000 грн. моральної шкоди, 55,12 грн. витрат по оплаті судового збору та 720 грн. витрат за надання правової допомоги, всього стягнувши на її користь 15878,91 грн.».

Додатковим рішенням від 13 червня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 3012,5 грн. звернуто до негайного виконання.

Сторонами на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2016 року подано апеляційні скарги.

Ухвала та додаткове рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13 червня 2016 року сторонами не оскаржується.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове про задоволення позову щодо деяких вимог, які суд не задовольнив : про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки; 4000 грн. заборгованості по заробітній платі; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2011-2015 роки.

Представник ПП в апеляційній скарзі вказує на неповне з»ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права також просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що для звільнення позивачки з роботи за ст. 41 п. 2 КЗпП України були передбачені законом підстави. Окрім того, на думку представника ПП, позивачка пропустила і строки звернення до суду за вирішенням даного спору.

Заслухавши пояснення апелянтів, представників сторін, які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечують проти задоволення скарг іншої сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги як позивача, так і відповідача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 була незаконно звільнена з роботи, так як вона є одинокою матір'ю, має доньку віком до 14 років, а отже не могла бути звільнена з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. За таких обставин, суд визнав наказ про звільнення незаконним, поновив позивачку на роботі на посаду менеджера в ПП з 05 січня 2016 року Окрім того, суд задовольнив позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодував працівнику заподіяну моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

Решту вимог позивачки суд відхилив.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи та як встановлено судом, згідно наказу №11/к від 08 квітня 2011 року ОСОБА_3 була прийнята на роботу в ПП на посаду менеджера.

В подальшому, трудовий договір було переукладено - 02 лютого 2015 року на строк з 02 лютого 2015 року по 31 січня 2016 року. Цим договором працівнику встановлено посадовий оклад у розмірі 4000 грн.

Виходячи зі змісту трудового договору, а також посадової інструкції менеджера ( т. 1, а.с. 132 ), позивачка була задіяна у поставці товару покупцям, вела облік отриманих від них грошових коштів, мала їх щоденно здавати у касу підприємства, несла за це відповідальність. Таким чином, позивачка відноситься до працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності ПП.

Наказом №1/к від 04 січня 2016 року позивачку звільнено з вказаної посади менеджера за п. 2 ст. 41 КЗпП України.

За змістом п. 2 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Суд проаналізував наявні у справі докази та прийшов до вірного висновку про те, що у роботодавця були підстави для втрати довір'я щодо позивачки. Зокрема, в ході перевірки були виявлені борги кількох контрагентів, встановлено, що грошові кошти за поставлений товар були передані представнику ПП ОСОБА_3, але в касу підприємства не передані.

За даними фактами відносно позивачки була порушена кримінальна справа за ч.ч. 1 та 3 ст. 191 КК України, яка нині перебуває в провадженні Зарічного районного суду м. Суми.

Проте, судом встановлено, що ОСОБА_3 є одинокою матір'ю та має доньку віком до 14 років - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 4).

Виходячи з положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Навіть після з»ясування в суді статусу позивачки, відповідач не вчинив дій, направлених на поновлення прав звільненого працівника.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано суд визнав наказ про звільнення незаконним, поновив позивачку на роботі на посаді менеджера ПП, а також стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, навівши розрахунок присуджених сум. З урахуванням вимог розумності та справедливості суд частково задовольнив і позовні вимоги про відшкодування працівнику моральної шкоди в розмірі 1000 грн.

З матеріалів справи вбачається, що всупереч вимогам ч. 2 ст. 47 КЗпП України, наказ про звільнення позивачці видано не було.

За змістом частини першої цієї статті, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку.

Пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року (в редакції Наказу Мінпраці і соцполітики №259/34/5 від 08 червня 2001 року), передбачено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, при цьому пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Позивачка не зверталася з заявою про пересилання їй трудової книжки.

Суд перевіряв обставини направлення позивачу трудової книжки. Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_3 отримала трудову книжку поштою 14 січня 2016 року суд визнав безпідставним, оскільки доказів, які б беззаперечно свідчили про отримання трудової книжки здобуто не було.

Зокрема, п. 108 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених

постановою КМУ 05 березня 2009 року №270 передбачено, що поштові відправлення з позначкою "З описом" та поштові відправлення, щодо яких складено відповідний акт, розкриваються працівником поштового зв'язку у присутності одержувача на його вимогу.

У разі коли одержувач не вимагає розкриття поштового відправлення, що надійшло з позначкою "З описом", перевірці підлягає лише його маса, про що працівник поштового зв'язку робить позначку на зворотному боці повідомлення про надходження, яка засвідчується підписом одержувача.

У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

З приводу вручення позивачці поштового відправлення позиція УДППЗ «Укрпошта» є непослідовною. Так, у листі заступника директора СД УДППЗ «Укрпошта» від 30 травня 2016 року (т. 1, а.с. 193) стверджується про неможливість надання підтверджуючого документу на вручення листа позивачці, оскільки документ ф.22 втрачений при переїзді ВПЗ Глухів.

А у листі в.о. директора СД УДППЗ «Укрпошта» від 22 червня 2016 року (т. 2, а.с. 20) вже йдеться про те, що повідомлення про вручення листа, начебто, було помилково вручено самій позивачці.

В обох листах зазначається про порушення з боку працівників ВПЗ Глухів вимог нормативних документів, а також про дисциплінарну відповідальність винних осіб.

Таким чином, позиція посадових осіб СД УДППЗ «Укрпошта» у зазначеній спірній ситуації є непослідовною та упередженою.

Є абсолютно надуманими доводи апеляційної скарги представника ПП в тій частині, що при зверненні до суду з позовом позивачка надала копію трудової книжки ( т. 1, а.с. 241 ). Так, у додатках до позову ( т. 1, а.с. 3 ) трудова книжка не значиться. Наявна у справі її копія ( т. 1, а.с. 134-135 ) була надана самим роботодавцем.

Непереконливою виглядає позиція ПП і щодо направлення позивачці разом із трудовою книжкою і копії наказу про звільнення, ці доводи спростовуються описом вкладення до листа ( т. 2, а.с. 23-24 ).

Роздруківка з сайту УДППЗ «Укрпошта» є лише інформацією, створеною даним підприємством у електронному вигляді. Дублікат повідомлення про вручення ф.119 ( т. 2, а.с. 21 ) також не можна прийняти до уваги, оскільки відсутній сам документ, з якого дублікат виготовлявся.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що поштова квитанція, роздруківка з сайту, а також дублікат повідомлення про вручення, на які посилається в апеляційній скарзі представник ПП не свідчать беззаперечно про отримання позивачкою 14 січня 2016 року трудової книжки з записом про звільнення.

Отже, слід погодитися з висновками суду в тій частині, що позивачка не пропустила передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки наказ про звільнення та трудову книжку позивачці не було видано у встановленому законом порядку. Не спростованими є доводи позивачки про те, що про своє звільнення з роботи вона дізналася з матеріалів кримінальної справи у березні 2016 року.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення 4000 грн. заборгованості по заробітній платі за вересень-грудень 2015 року та 18727,46 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи не підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими з огляду на наступне.

З наданого до справи наказу директора ПП №23/к «Про зміну заробітної плати» від 01 вересня 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 встановлено заробітну плату 3000 грн., а згідно акту від 24 жовтня 2015 року вона відмовилася від підпису про ознайомлення з цим наказом (а.с. 175-176).

Позивачка в суді першої інстанції пояснила, що про зменшення заробітної плати їй було відомо.

Зменшення розміру заробітної плати є зміною істотних умов праці (ст. 32 КЗпП України), відтак відповідний наказ роботодавця утворює самостійний предметом оскарження у випадку незгоди працівника. Для звернення до суду з таким позовом ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк. Проте вищевказаний наказ позивачкою взагалі не оскаржувався, відтак і не визнався незаконним, тому немає підстав для стягнення цієї суми заборгованості по заробітній платі за вересень-грудень 2015 року.

Отже, заробітна плата у розмірі 4000 грн. не може братися для обрахунку позивачці середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивачку поновлено на роботі, дія трудового договору триває, то у суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на її користь з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також грошової компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки за 2011-2015 роки.

Зокрема, ст. 182-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що з 01 січня 2010 року одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів.

Виходячи зі змісту ст. 83 КЗпП України, а також роз»яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, грошова компенсація може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним додаткової відпустки тільки в разі звільнення його з роботи.

Окрім того, суд першої інстанції вірно встановив, що заяв про надання додаткової оплачуваної відпустки позивачка роботодавцю не подавала. Таким чином, підприємство права позивача ще не порушувало та спір в цій частині відсутній як такий.

Колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Не підлягають відшкодуванню понесені стороною позивача витрати на проїзд до суду апеляційної інстанції, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 визнана необгрунтованою.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та представника Приватного підприємства «Орхідея-Суми» - Молібог Юлії Миколаївни відхилити

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 01 червня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -