Вищий спеціалізований суд україни з розгляду цивільних і кримінальних справ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Коротуна В.М., Маляренка А.В., Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Державна інспекція сільського господарства, Сінгурівська сільська рада, про усунення перешкод у користуванні власністю, відшкодування майнової шкоди та зустрічним позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_6, Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, управління Держземагентства у Житомирському районі про визнання незаконним, визнання частково недійсним та скасування розпорядження Житомирської районної державної адміністрації, визнання незаконною передачі земельної ділянки, визнання недійсним та скасування державного акта, за касаційними скаргами ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2015 року,

вс т а н о в и л а:

У червні 2013 році ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як до спадкоємців ОСОБА_10, в якому з урахуванням уточнень просила усунути перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою, що знаходиться на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, шляхом зобов'язання відповідачів знести огорожу.

На обґрунтування позову зазначила, що договір оренди водного фонду та прибережної смуги з останніми не укладався, самовільним зайняттям 2,6 га належної їй земельної ділянки відповідачі спричинили збитків на суму 3 397 грн 22 коп., які просила стягнути з них на свою користь.

У листопаді 2013 року ОСОБА_9 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнень просила: визнати незаконним розпаювання земель реформованої агрофірми «Сінгури» у частині розпаювання земель, які належать до водного фонду, а саме: прибережної захисної смуги площею 2,6 га; визнати незаконним розпорядження Житомирської районної державної адміністрації у частині надання у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 4,7862 га на території Сінгурівської сільської ради; визнати незаконною передачу у приватну власність ОСОБА_6 частини земельної ділянки прибережної захисної смуги площею 2,6 га на території Сінгурівської сільської ради; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 від 15 лютого 2005 року.

На обґрунтування вимог зазначила, що до неї, як до спадкоємця попереднього орендаря водного фонду ОСОБА_10, перейшло право оренди земельної ділянки для рибогосподарських потреб та сінокосіння, загальною площею 17,8613 га, з яких 9,9713 га під водою, 7,890 га прибережної захисної смуги. Вказаний договір укладений на виконання розпорядження райдержадміністрації, його належним чином зареєстровано у державному реєстрі 24 січня 2008 року № 02. ОСОБА_6 помилково передано у приватну власність частину прибережної захисної смуги спірного водного фонду в басейні р. Гуйва, яка була раніше передана в оренду ОСОБА_10

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2015 року позов ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування завданих збитків задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у солідарному порядку на користь ОСОБА_6 22 грн 08 коп. збитків, заподіяних зайняттям частини земельної ділянки позивача, що не накладається на прибережну захисну смугу (площа зайнятої ділянки 0,0089 га), та зобов'язано відповідачів знести самовільно встановлений паркан поза межами прибережної захисної смуги (на ділянці площею 0,0089 га). У решті вимог відмовлено за недоведеністю. Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 по 38 грн 23 коп. судового збору та по 2 грн 95 коп. витрат на проведення експертизи пропорційно частці задоволених вимог.

Зустрічний позов задоволено частково. Визнано незаконним розпаювання земель реформованої агрофірми «Сінгури» на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району в частині розпаювання земель, які належать до водного фонду, а саме: прибережної захисної смуги та водного об'єкта площею 1,9869 га. Визнано незаконним розпорядження Житомирської районної державної адміністрації від 30 вересня 2004 № 470 в частині надання у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 1,9869 га на території Сінгурівської сільської ради. Визнано незаконною передачу у приватну власність ОСОБА_6 частини земельної ділянки прибережної захисної смуги площею 1,9869 га на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 4,7862 га серії НОМЕР_1 від 15 лютого 2005 року. У решті вимог відмовлено за недоведеністю. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 458 грн 79 коп. судового збору та 5 166 грн витрат на проведення експертизи.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2015 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_9

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 завданих збитків в сумі 3 397 грн 22 коп., 1 500 грн витрат за проведення експертизи та 234 грн 60 коп. судового збору та зобов'язання співвідповідачів знести самовільно збудований дерев'яний паркан та рішення апеляційної інстанції повністю скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеним обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи вимоги первісного та зустрічного позовів частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку комісійної земельно-технічної експертизи № 239/14 відповідачі безпідставно займають частину земельної ділянки розміром 0,0089 га, належної ОСОБА_6, а земельна ділянка, передана у приватну власність останній, площею 1,9869 га накладається на прибережну захисну смугу земельної ділянки водного фонду, переданої в оренду ОСОБА_10

Скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем за первісним позовом не надано належних доказів того, щодо спорудження відповідачами паркану або його успадкування після смерті спадкодавця.

Відмовляючи у зустрічному позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час звернення із зустрічним позовом (листопад 2013 року) та на час ухвалення рішення суду першої інстанції (29 квітня 2015 року) ОСОБА_9 не набула у визначеному законом порядку права оренди, а отже, права вимагати усунення будь-яких порушень її права.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області (далі − Житомирська РДА) від 30 вересня 2004 року № 470 ОСОБА_6 передано у власність дві земельні ділянки на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району для ведення особистого селянського господарства, площею 3,7950 га та 0,9912 га. Останньою виготовлено державний акт серії НОМЕР_1 від 15 лютого 2005 року, відповідно до якого вона на підставі зазначеного розпорядження є власником земельної ділянки на території Сінгурівської сільської ради Житомирського району з цільовим призначенням − ведення особистого селянського господарства, площею 4,7862 га (а. с. 4).

ОСОБА_10 відповідно до договору оренди від 24 січня 2008 року, зареєстрованого у Державному реєстрі 28 січня 2008 року за № 02, передані в оренду: земельна ділянка водного фонду, кадастровий номер НОМЕР_3, з прибережною захисною смугою, кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_4, загальною площею 17,8613 га.

Спадкоємцем ОСОБА_10, який помер 27 квітня 2011 року, є ОСОБА_9, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 97−98, т. 1).

20 червня 2014 року ОСОБА_9 уклала договір оренди з Житомирською РДА. Об'єктом оренди за даним договором є земельна ділянка водного фонду, кадастровий номер НОМЕР_3, з прибережною захисною смугою кадастровий номер НОМЕР_2 та НОМЕР_4, загальною площею 17,8613 га, яка перебувала в оренді спадкодавця на час його смерті (а. с. 174−179, т. 2).

Своє право оренди остання зареєструвала 07 травня 2015 року, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а. с. 171−173, т. 2).

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки ОСОБА_9 зареєструвала договір оренди 07 травня 2015 року, а тому право вимоги щодо усунення будь-яких перешкод у користуванні ним виникло у ОСОБА_9 з 07 травня 2015 року, тобто з моменту державної реєстрації права оренди.

Частинами 3, 4 статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, надані ОСОБА_6 на підтвердження доводів щодо спорудження відповідачами паркану на спірній земельній ділянці та не доведено порушення її прав у користуванні земельною ділянкою.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними правовими висновками, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_9 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: В.М. Коротун А.В. Маляренко І.К. Парінова О.В. Ступак