Справа № 462/5863/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/385/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Цап П. М.

з участю: представників ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтер - Топ", ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвест +" на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтер - Топ" та ОСОБА_5 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_6 "Альтер - Топ" та ОСОБА_5 основної суми заборгованості по договору грошової позики 12 227 027 грн., пеня - 1 238 729, 64 грн., 3% річних - 63 061, 88 грн., інфляційні втрати - 687 904,00 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ» основну суму заборгованості по договору грошової позики 12 227 027,00 грн.; пеню - 1 238 729,64 грн.; 3% річних - 63 061,88 грн., що разом становить 13 528 818. 52 грн. боргу, вирішено питання судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_6 "Альтер - Топ", ОСОБА_6 «Інвест +», ОСОБА_2, вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

ОСОБА_6 «Альтер Топ» в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, не повідомивши належним чином ОСОБА_6 "Альтер - Топ" про судове засідання, в якому було ухвалено оскаржуване рішення; не повідомив про збільшення позивачем позовних вимог, чим позбавив відповідача права надати заперечення з приводу збільшення позовних вимог та належним чином захистити свої права, як сторони по справі. Також апелянт зазначає, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором позики від 23.10.2014 року, укладеного між ОСОБА_6 "Альтер - Топ" та ОСОБА_7, з метою забезпечення виконання якого між позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 "Інвест +" було укладено договір іпотеки. За таких обставин, за наявності в матеріалах справи договору іпотеки від 23.10.2014 року, з метою дослідження всіх обставин у справі, суд першої інстанції повинен був залучити ОСОБА_6 "Інвест +" до участі в розгляді справи, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Крім цього апелянт зазначає, що з метою виконання зобов"язання за договором позики ОСОБА_6 «Альтер Топ» перерахувало кошти в сумі 7000002.00 грн. на рахунок позивача, вказаний у самому договорі позики. Дана обставини підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 927 від 04.06.2015 року. Однак, згідно повідомлення Луцького відділення ПАТ "Інтеграл Банк" за вих № 04-06/2 від 04.06.2015 року вищевказане платіжне доручення не було виконане у зв"язку із закриттям рахунку отримувача коштів. Проте суд першої інстанції не взяв до уваги факт добровільного виконання відповідачем своїх зобов"язань на користь ОСОБА_2, стягнув пеню та 3% річних? мотивуючи невиконанням ОСОБА_6 «Альтер Топ» зобов»язань про повернення коштів згідно з графіком. З наведених підстав ОСОБА_6 «Альтер Топ» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апелянт ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції невірно відмовив в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних, мотивуючи свою позицію тим, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Однак, з таким висновком суду апелянт не погоджується зазначаючи, що згідно укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 "Альтер - Топ" договору грошової позики, грошове зобов"язання виражене в грошовій одиниці України - гривні та визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті. Враховуючи факт надання позики в гривні та можливість її повернення в гривні, грошова одиниця за договором є гривня, а тому суд невірно відмовив у стягненні інфляційних на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". З наведених підстав ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_6 "Альтер - Топ" інфляційних втрат в розмірі 678904.00 грн. скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення, яким позовні вимоги щодо стягнення на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_6 "Альтер - Топ" інфляційних втрат в розмірі 678904,00 грн. задовольнити.

ОСОБА_6 "Інвест +" в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення безпідставно не взяв до уваги те, що боржник ОСОБА_6 «Альтер Топ» намагалось виконати взяті на себе зобов"язання за договором грошової позики, що підтверджується повідомленням Луцького відділення ПАТ "Інтеграл Банк" за вих. №04-06/2 від 04.06.2015 року про те, що платіжне доручення №927 від 04.06.2015 року не могло бути виконане у зв"язку із закриттям рахунку отримувача коштів ОСОБА_2 Вважають, що намагання позичальника добровільно виконати грошові зобов"язання та неприйняття такого виконання позикодавцем ОСОБА_2, виключають застосування штрафних санкцій у вигляді річних та пені, як міри відповідальності за неналежне виконання боржником свого грошового зобов"язання. Крім цього, апелянт зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не вказав період нарахування пені та річних. Як вбачається з графіку погашення позики у редакції додаткової угоди №1 від 01.11.2014 року, позика повинна була повертатись частинами, кінцевий термін повернення якої 30.11.2016 року, а тому, штрафні санкції підлягали нарахуванню виключно за період наявності прострочених платежів. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_2Ю, та заперечення щодо задоволення апеляційних скарг ОСОБА_6 «Альтер Топ» та ОСОБА_6 «Інвест+», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає обов»язок позичальника повернути позику. За змістом цієї норми позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який просторочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2014 року, між ОСОБА_2, як позикодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Топ», як позичальником, було укладено договір грошової позики, пунктом 1.1. якого передбачено, що у строк до 10 листопада 2014 року позикодавець зобов'язується надати у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 7000000,000 гривень, що еквівалентно 540540,54 доларів США станом на день укладення договору (1 долар - 12,95 гривень) а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів в строк до 31 жовтня 2016 року з урахуванням вимог пункту 3.5. договору грошової позики.

01 листопада 2014 року між цими ж сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору грошової позики від 23 жовтня 2014 року, якою було викладено у новій редакції пункти 1.1. , 2.1. та 3.1. договору грошової позики, зокрема, змінено дату надання позики не пізніше 31 січня 2015 року та дату повернення позики на 30 листопада 2016 року, а також складено новий графік погашення позики, згідно з яким повернення позики повинно здійснюватися щомісячно однаковими сумами в розмірі по 259000.00 грн. в період з 31.12.2014 року до 30.11.2015 року; по 324000.00 грн. в період з 31.12.2015 року до 31.10.2016 року, та 328000.00 грн. в листопаді 2016 року.

У п. 3.1. договору позики сторони домовилися про те, що у випадку якщо на дату повернення позики розмір середньозваженого курсу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України збільшиться або зменшиться на 3 (три) чи більше відсотки порівняно із розміром середньозваженого курсу долара США на міжбанківському валютному ринку України, а дату видачі позики, сума позики (її частина) повертається у розмірі скорегованому пропорційно до зміни середньозваженого курсу долара США до гривні на міжбанківському валютному ринку України.

Відповідно до п. 4.1.2 договору позики за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення позичених коштів у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі 25 % від суми несвоєчасного виконання боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Судом першої інстанції встановлено факт виконання позивачем грошових зобов'язань, що підтверджується платіжними банківськими дорученнями, а саме: №113 від 27.10.2014 року на суму - 256 355,00 грн., №60 від 07.11.2014 року на суму - 147 747,34 грн., №186 від 14.11.2014 року на суму - 1 500 000,00 грн., №119 від 17.11.2014 року на суму - 3 000 000,00 грн., №19 від 19.11.2014 року на суму 2 095899,66 грн.

Перерахування позикодавцем зазначених сум ОСОБА_6 «Альтер Топ» відповідачем не заперечується, підтверджується його заявою про скасування заходів про забезпечення позову, зі змісту якої вбачається, що він не заперечує факту укладення договору позики і одержання коштів, а також визнає, що ОСОБА_6 «Альтер Топ» не повернуло позичених коштів, у зв»язку з неможливістю їх перерахування банком у зв»язку із закриттям ОСОБА_2 рахунку отримувача коштів у червні 2015 року.

Однак такі твердження відповідача ОСОБА_6 «Альтер Топ» спростовуються довідкою ПАТ «Інтеграл-Банк» від 09.09.2015 року, де зазначається, що рахунок позивачем було закрито 07 серпня 2015 року.

Інших доказів щодо погашення всієї суми позики чи частинами в строки, передбачені графіком її погашення, відповідач ОСОБА_6 «Альтер-Топ» суду не надав.

А відтак безпідставними, голослівними, не підтвердженими є доводи апелянтів ОСОБА_6 «Альтер Топ», ОСОБА_6 «Інвенст+» про те, що позичальником вчинялися дії щодо добровільного виконання своїх зобов»язань за договором грошової позики від 23.10.2014 року, однак боржник, яким є ОСОБА_6 «Альтер Топ», не міг виконати свого обов»язку з вини ОСОБА_2, який, як стверджували апелянти в апеляційних скаргах, в порушення вимог ст. 613 ЦПК України, не прийняв виконання зобов»язань за договором грошової позики.

Дійшовши обґрунтованого висновку про укладення сторонами договору позики за умови її повернення частинами протягом періоду з 31.12.2014 року до 30.11.2016 року, встановивши невиконання позичальником зобов»язань за договором позики, передбачених п.3.1. договору грошової позики, відповідно до якого суму грошей позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві безготівковими платежами на рахунок позикодавця в строк до 30.11.2016 року у відповідності до графіку погашення, погодженого сторонами, і який є невід»ємною частиною договору, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь позикодавця ОСОБА_2 заборгованості за договором грошової позики від 23.10.2014 року, а саме, стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних.

Наданим позивачем розрахунком боргу підтверджується заборгованість ОСОБА_6 «Альтер Топ» за договором грошової позики від 23.10.2014 року і така становить: основна сума заборгованості 12227027.00 грн. (540540,54 дол. США х 22.62 курс НБУ за 1 дол. США); пеня - 1238729.64 грн.; 3% річних 63061.88 грн.

Іншого розрахунку на спростування розрахунку заборгованості за договором грошової позики від 23.10.2014 року, наданого позивачем, ОСОБА_6 «Альтер Топ», ОСОБА_6 «Інвест+» ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, не надали, а також не надали належних та допустимих доказів, які б спростовували наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором позики, а відтак суд першої інстанції вірно взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем.

Враховуючи те, що відповідач ТОВ «Альтер-Топ» не виконує взятті на себе зобов'язання щодо повернення позики частинами, обумовленими графіком погашення позики, суд першої інстанції, дослідивши докази по справі у їх сукупності прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про те, що з ТОВ «Альтер-Топ» на користь позивача слід стягнути основну суму заборгованості по договору грошової позики 12227027.00 грн.; пеню 1238729.64 грн.; 3% річних - 63 061.88 грн., що разом становить 13528 818. 52 грн.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_6 «Альтер Топ», ОСОБА_6 «Інвест +» в апеляційних скаргах вказують на те, що розмір заборгованості 13528818.52 грн., зазначений у рішенні суду, є явно завищеним, а штрафні санкції нараховані безпідставно та невірно, оскільки такі не можуть бути нараховані у зв»язку з відсутністю вини боржника у неповерненні позичених коштів.

Разом з тим, на обґрунтування зазначених доводів, апелянти, з метою їх підтвердження, та на спростовання висновків суду першої інстанції про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 «Альтер Топ» на користь ОСОБА_2, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надали належних та допустимих доказів. Нарахування та стягнення грошових сум, відповідно до ст. 625 ЦК України, є наслідком невиконання саме з вини боржника ОСОБА_6 «Альтер Топ» зобов»язань за договором грошової позики, якими є неповернення боржником ОСОБА_2 позичених коштів згідно з графіком погашення позики, що є невід»ємною частиною цього договору.

Заперечуючи вину ОСОБА_6 «Альтер - Топ» у невиконанні ним зобов»язань за договором грошової позики та непогашення ним позики згідно із графіком, апелянти посилаються на неможливість виконання зобов»язань з вини ОСОБА_2, який, як вони стверджують, 04.06.2015 року закрив рахунок, відкритий в ПАТ «Інтеграл Банк», що перешкоджало боржнику повернути кошти, та, на їх думку, доводить факт неприйняття ОСОБА_2 виконання зобов»язання.

Однак такі доводи апелянта спростовуються оригіналом довідки Львівського відділення ПАТ «Інтеграл - Банк» від 09.09.2015 року № 20-25/200, з якої вбачається, що гривневий рахунок № 03, закрито 07.08.2015 року.

Враховуючи положення ст. 99 Конституції України, ч. ч. 1, 2 ст.192 ЦК України, Закону України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», положення ст. ст. 524 та 533 ЦК України, якими передбачено, що валюту виконання зобов'язання, а саме зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства слідує, що хоча положення чинного законодавства і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11).

Крім того, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-145-цс/14 від 24.09.2014).

Визначаючи суму погашення грошового зобов»язання, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про стягнення з ОСОБА_6 «Альтер Топ» заборгованості за договором грошової позики в гривні за офіційним курсом НБУ.

У разі порушення зобов'язання за договором настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня), а саме грошової суми, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, приписами пункту 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачає що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі № 6-36736вов10).

За наведеного, суд першої інстанції вірно відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 687904.00 грн., доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних.

Інші доводи апеляційних скарги ОСОБА_6 «Альтер Топ», ОСОБА_6 «Інвест +», ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Частина 3 ст. 308 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Оскільки зазначені апелянтами ОСОБА_6 «Альтер Топ» та ОСОБА_6 «Інвест +» в апеляційних скаргах порушення норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи, такі не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтер - Топ", Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест +» , ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

ОСОБА_8