УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання права власності на житловий будинок,

за касаційною скаргою ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в якому просили визнати за ними право спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 по 1/3 частини будинку за кожним.

На обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що вони проживають у вказаному будинку з 1954 року, а згідно свідоцтва про право власності від 20 травня 1987 року, виданого на підставі рішення Сокальського райвиконкому від 16 квітня 1987 року № 112, будинок на праві приватної власності був зареєстрований за ОСОБА_8, про що зроблено запис № 46 від 20 травня 1987 року в Червоноградському МБТІ. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

ОСОБА_4, яка є донькою ОСОБА_8, разом з чоловіком ОСОБА_5 з 1973 року здійснювали реконструкцією житлового будинку, вкладали кошти сім'ї та свою фізичну працю в будівництво, чим фактично збільшили його корисну площу, а відповідно до технічного паспорту станом на 11 квітня 2011 року реконструкція будинку ними повністю завершена.

Вказали, що на реконструкцію будинковолодіння вони не мали дозволу відповідних органів та здійснювали будівництво самочинно, при цьому відповідачу та членам його сім'ї вони не давали згоди на створення спільної власності на будинок.

Посилаючись на те, що реконструкція спірного будинку на протязі тривалого часу проводилась ними фактично без участі відповідача, який мав свою сім'ю, періодично їздив на заробітки за кордон i витрачав гроші на потреби своєї сім'ї та придбання будинку в м. Сокаль, просили задовольнити позов.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 1/3 частини будинку за кожним.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 задоволено, рішення Сокальського районного суду Львівської області від 19 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що згідно запису по господарської книги № 2 за 1977-1979 роки головою колгоспного двору був ОСОБА_8, а після його смерті з 1991 року головою колгоспного двору була ОСОБА_6; з 1977 по 2002 роки ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які були членами колгоспного двору, проживали і були зареєстровані у спірному будинку та ними було здійснено його реконструкцію, у зв'язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у позові, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз'яснення, викладені у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», а також виходячи з того, що позивачі не зверталися до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного об'єкта після реконструкції до експлуатації, як і не оскаржували у порядку адміністративного судочинства дії відповідного органу у випадку відмови в прийнятті в експлуатацію такого об'єкта, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ними права власності на спірне домоволодіння.

При цьому апеляційний суд також мотивував свої висновки тим, що в січні 2015 року Сокальським районним судом Львівської області відкрито провадження у цивільній справі № 454/116/15-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, предметом розгляду якої є визнання спільною сумісною власністю сторін спірного будинковолодіння та його поділ, а тому рішення у цій справі має безпосередній зв'язок із правовідносинами у вказаній справі, зачіпає права, свободи та інтереси цих сторін.

Докази та обставини, на які посилаються заявники в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

В.А.Нагорняк