У х в а л а

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., ГончараВ. П., Касьяна О. П.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, про розподіл спільного майна подружжя, визнання майна особистою власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому, посилаючись на те, що оскільки квартира АДРЕСА_1 була придбана у період зареєстрованого шлюбу із відповідачем, то вона є спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та визнати за кожним із них право власності на Ѕ її частини.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, у якому, посилаючись на те, що хоч вказана квартира і була придбана у період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, проте за кошти, одержані від продажу її матір'ю квартири АДРЕСА_2, тому в силу вимог ст. 57 СК України вказана квартира є її особистою приватною власністю. Крім того, просила поділити між нею та відповідачем спільне сумісне майно подружжя, визнавши за кожним із них право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_3; Ѕ частини земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок; Ѕ частини гаража АДРЕСА_4; стягнути з відповідача на її користь 22 650 грн половини вартості побутової техніки та предметів побуту, які відповідач залишив у своєму користуванні.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,8 кв. м, житловою площею 37,3 кв. м, особистою приватною власністю ОСОБА_5

Поділено між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільне сумісне майно подружжя - житловий будинок АДРЕСА_3, загальною площею 57,5 кв. м, житловою площею 19,2 кв. м, визнавши за ОСОБА_5 право власності на Ѕ його частини.

У задоволенні іншої частини зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю та задоволення позову ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності за кожним на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що з 21 листопада 1992 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 01 листопада 2012 року розірвано.

18 березня 2004 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову та заперечуючи проти позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилалася на те, що хоч вказана квартира і була придбана у період зареєстрованого з відповідачем шлюбу, проте за кошти, одержані від продажу її матір'ю квартири АДРЕСА_2, тому в силу вимог ст. 57 СК України вказана квартира є її особистою приватною власністю.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

За змістом ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5 не надала доказів того, що саме за кошти, які вона отримала від продажу її матір'ю ОСОБА_8 іншої квартири, була придбана спірна квартира, тому оскільки ця квартира була придбана у період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4, то в силу вимог ст. 60 СК України вона є спільним сумісним майном подружжя, право власності на яке в рівних частках має кожний із подружжя.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що спірна квартира є її особистою приватною власністю - безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді, і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Оскільки в іншій частині рішення апеляційного суду ніким не оскаржується, то на предмет законності та обґрунтованості в цій частині судом касаційної інстанції не переглядається.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду в частині вирішення спору про поділ спірної квартири ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду в частині вирішення спору про поділ спірної квартири без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2015 року в частині вирішення спору про поділ квартири АДРЕСА_1 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

В. П. Гончар

О. П. Касьян