Справа № 236/3630/15-ц
22 січня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого -судді Бікезіної О.В.,
за участю секретаря Макєєвої Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Красний Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -
Позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на наступні обставини.
Позивач з 18 грудня 1993 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2. Шлюбні відносини припинені у 2014 році, з цього часу вони проживають окремо. Сумісне життя з відповідачкою не склалося з причини різних поглядів на життя. З таких підстав примирення між ними не можливе. Просив шлюб розірвати.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Наполягав на задоволенні вимог, позов підтримує повністю. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с.15).
Відповідно до ч. 2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідача ОСОБА_2 належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи шляхом направлення повістки, але відповідач в судове засідання не прибула.
Згідно акту від 21.01.2016 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, проте не проживає за вказаною адресою з з квітня 2015 року (а.с.14).
Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України суд вважає, що судовтй виклик вручений відповідачу належним чином.
З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне.
Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, та відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрували шлюб 18 грудня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 (а.с.5).
Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що позивач і відповідач припинили шлюбні відносини в 2014 році, не проживають однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство (а.с.14). За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків, сторони не мають наміру зберегти сім'ю.

Неповнолітніх дітей сторони не мають.

Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства.

Згідно до положень статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки.

Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, причини розлучення, небажання позивача продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Заява відповідає дійсній волі чоловіка, тому позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв"язку з відсутністю заяви відповідача, її прізвище "ОСОБА_2" - залишити без зміни.

Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 3, 105, 110-112 Сімейного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований 18 грудня 1993 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 268 - розірвати.

Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя