У х в а л а

іменем україни

15 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Демяносова М.В.,Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А., ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки недійсним, за скаргою ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 серпня 2007 року, між ним, ОСОБА_5 та банком було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А. 20 серпня 2007 року, зареєстрований у реєстрі за № 216, предметом якого є нежитлова будівля (магазину), розташована по АДРЕСА_1. 14 березня 2015 року йому стало відомо про те, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернуто стягнення на предмет іпотеки за вказаним договором іпотеки. Позивач зазначав, що договір іпотеки є похідним від основного зобов'язання, яким є договір кредиту, який нібито було укладено між банком з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншої сторони. Проте, жодних кредитних договорів, у тому числі і кредитний договір від 20 серпня 2007 року № PLLAGA00000096, позивач з банком не укладав, тому підстави для виникнення будь-яких зобов'язань позивача перед банком, зокрема за договором іпотеки, відсутні. Також позивач вказував, що в оскаржуваному договорі іпотеки сторонами фактично не визначено змісту, розміру основного зобов'язання та відсутнє посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання, оскільки позивач та ОСОБА_5 не укладали з ПАТ КБ «Приватбанк» жодних кредитних договорів. Посилаючись на те, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам законодавства України, а дії ПАТ КБ «ПриватБанк» фактично направлені на позбавлення його права власності на належне йому майно, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір іпотеки від 20 серпня 2007 року та зняти заборону відчуження зі спірного нерухомого майна.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків судів не спростовують.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судами встановлено, що 20 серпня 2007 року між ОСОБА_7 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № PLLAGA00000096, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 535 195 доларів США зі сплатою 13,44 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном до 18 серпня 2018 року (а. с. 45-47).

З метою забезпечення виконання вказаного кредитного договору, 20 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (іпотекодавці) було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дяченко В.А., зареєстрований в реєстрі за № 216, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку банку належне їм на праві спільної часткової власності майно, а саме - нежитлову будівлю (магазин) літ. «А-2», загальною площею 606,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1 (а. с. 10-15).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнуто заборгованість за кредитним договором від 20 серпня 2007 року № PLLAGA00000096, звернуто стягнення на нежитлову будівлю (магазин) літ. «А-2», загальною площею 606,6 кв. м, розташовану по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 березня 2015 року змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та вирішення питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року рішення апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В ухвалі, зокрема, зазначено, що вирішуючи спір, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що позичальник неналежно виконував умови договору кредиту, внаслідок чого утворився борг і позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення, як визначено законом та договором.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на час укладення спірного договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 погоджено усі істотні умови договору та приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ДяченкоВ.А. внесено до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про обтяження нерухомого майна іпотекою та накладено на нього заборону.

Доводи касаційної скарги про те, що договір іпотеки є недійсним з підстав відсутності заставної та, оскільки укладений щодо неіснуючого грошового зобов'язання, є безпідставними, були предметом дослідження судів попередніх інстанції, та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К. Парінова

М.В. Демяносов

О.В. Ступак