Провадження № 22-ц/773/186/16 Категорія: 81 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

секретар Шугалова О.М.,

з участю державного виконавця Новосада О.Ю.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

30.11.2015 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень перебуває зведене виконавче провадження із 45 виконавчих проваджень щодо стягнення з боржника ВАТ «Рожищенська меблева фабрика», керівником якого являється ОСОБА_1, на користь держави, фізичних та юридичних осіб 5228951,61 грн..

Оскільки кошти боржником на час звернення з поданням не сплачені, старший державний виконавець просив тимчасово обмежити право виїзду ОСОБА_1, як керівника боржника, за межі України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10 грудня 2015 року відмовлено у задоволенні подання.

В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати цю ухвалу та постановити нову про задоволення подання.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи) до виконання зобовязань.

Згідно п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Тобто, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Згідно ч.1 ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст.377-1 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, на примусовому виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ знаходяться виконавчі провадження про стягнення з ВАТ «Рожищенська меблева фабрика» на користь держави та юридичних осіб коштів у різних розмірах, про що державним виконавцем винесено відповідні постанови про відкриття виконавчих проваджень (а.с.33-78).

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців вбачається, що керівником (підписантом) ВАТ «Рожищенська меблева фабрика» являється ОСОБА_1 (а.с.12-15).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні дані про те, що копії всіх постанов про відкриття виконавчого провадження були отримані боржником в особі керівника ОСОБА_1.

Крім того, державний виконавець не довів та в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1, як керівник боржника свідомо ухилявся від виконання зобовязань, покладених на боржника постановами, що керівник боржника вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання постанов, що ОСОБА_1 вручалися виклики державного виконавця, а він безпідставно не зявлявся на ці виклики.

Покликання апелянта на те, що державний виконавець, з'явившись на територію фабрики разом із субєктом оціночної діяльності, не зміг провести оцінку майна, що свідчить про ухилення від виконання керівником своїх обовязків не заслуговують на увагу, оскільки, як пояснив державний виконавець в суді апеляційної інстанції, він не попереджав попередньо ОСОБА_1 про дату проведення оцінки майна.

Покликання апелянта на те, що ОСОБА_1 не виконує свого обовязку про сплату на користь держави виконавчого збору не заслуговують на увагу, оскільки подані до суду першої інстанції матеріали подання не містять жодних доказів про відкриття виконавчого провадження відносно ОСОБА_1, як боржника фізичної особи. Навпаки, зміст подання свідчить про необхідність обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 саме як керівника боржника юридичної особи.

Застосування обмеження у праві виїзду за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно застосовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Таким чином, суд першої інстанції, давши вірну оцінку обставинам справи, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні подання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали, яка постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області відхилити, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді