У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Оніпко О.В., Собіна І.М.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: державного виконавця і боржника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду від 8 лютого 2013 року у справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Рівненського міського суду від 8 лютого 2013 року подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції (далі - державний виконавець) задоволено: тимчасово обмежено ОСОБА_1, жителя АДРЕСА_1, у праві виїзду за межі України шляхом тимчасової заборони у видачі закордонного паспорта до виконання ним своїх зобов'язань за рішенням Здолбунівського районного суду від 3 вересня 2009 року у справі № 2-33/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь ОСОБА_2 у сумі 409 817 гривень.

У поданій на ухвалу апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликався на її незаконність та необґрунтованість через порушення норм процесуального і матеріального права.

Обґрунтовуючи її, зазначав про те, що після постановлення судом ухвали державним виконавцем 15 травня 2013 року було закінчено виконавче провадження про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 409 817 гривень в зв'язку з тим, що 15 квітня 2013 року апеляційним судом поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Здолбунівського районного суду від 13 червня 2012 року, на підставі якого видано виконавчий документ, та відкрито апеляційне провадження.

Ці обставини судом ураховані не були, оскільки виникли пізніше.

Однак при вирішенні питання про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України судом залишено без уваги положення ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 33 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", що призвело до того, що при постановленні оскаржуваної ухвали не було встановлено факту ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язання. Більше того, ці обставини в судовому засіданні взагалі не досліджувалися і не перевірялися.

Тому вважає, що невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, що вказаний державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов'язків.

З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову - про відмову в задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи боржника, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з його доведеності і обґрунтованості, оскільки ОСОБА_1 не виконує своїх зобов'язань зі сплати кредитної заборгованості по виконавчому провадженню, а тому тимчасово обмежено боржника у праві виїзду за межі України.

Проте з таким висновком не можна погодитися.

Як убачається з матеріалів справи, на виконанні Відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції 3 1 жовтня 2012 року перебувало виконавче провадження №2-33/11 за виконавчим листом №2-33, виданим 17 вересня 2012 року Здолбунівським районним судом. Цим виконавчим документом передбачено солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 409 871 гривень (а.с. 2-2, зв.).

1 лютого 2013 року державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, що судом було задоволено.

Боржник участі у вирішенні судом першої інстанції питання про обмеження його у праві виїзду за межі України не брав.

Між тим, матеріали подання державного виконавця не містять жодних доказів про ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Не здобуто будь-яких фактичних даних на підтвердження цих обставин і судом першої інстанції при розгляді подання.

Згідно з ч. 1, п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 (1) ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Крім того, з пояснень ОСОБА_1 у засіданні апеляційного суду вбачається, що він не уникав сплати заборгованості, умислу ухилитися від виконання зобов'язання не мав, а від явки на виклики державного виконавця не відмовлявся.

Натомість державний виконавець ствердив, що виконавче провадження по виконанню рішення Здолбунівського районного суду про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 409 817 гривень заборгованості, де було обмежено боржника у праві виїзду за межі України, є припиненим. Зараз відкрито і триває виконавче провадження по виконанню іншого судового рішення, а саме рішення Апеляційного суду Рівненської області, що ухвалене з тих самих правовідносин.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення подання державного виконавця зроблений з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, і є передчасним, оскільки факти ухилення боржника від виконання зобов'язань не перевірялися і не досліджувалися взагалі.

Підставою для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової - про відмову в задоволенні подання державного виконавця відповідно до п. 2 ст. 312 ЦПК України є вирішення судом першої інстанції процесуального питання з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду від 8 лютого 2013 року скасувати.

Державному виконавцю відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції відмовити у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: