ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5972/15-ц
Провадження № 2/362/209/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
при секретарі - Даниленко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельної ділянки та на ? частину прибудови до будинку,-
Вказуючи на те, що під час перебування у шлюбі з відповідачкою ними без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування до житлового будинку, що є спільною сумісною власністю, було зроблено прибудову, яку відповідачка оформила на себе. Крім того, остання в 2010 році приватизувала без відома позивача земельну ділянку розташовану по вул. Антонія і Феодосія, 29/1 в м. Василькові Київської області, що на думку ОСОБА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частинах.
Оскільки вирішення спору в досудовому порядку між сторонами не вбачається за можливе, позивач звернувся до суду з даним позовом.
В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Клопотання про призначення у справі експертизи не заявляли.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, в судове засідання не зявилася, причини неявки не повідомила, заяв про розгляду справи у її відсутності, відкладення слухання не надіслала (а.с.93).
Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів.
Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Положенням ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Разом із тим відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2011 року у справі № 2-190/2011 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розділ частки майна подружжя, що набрало законної сили, позов ОСОБА_1 і зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково та, в тому числі, розділено спільне сумісне майно подружжя і визнано за кожним із сторін право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 і Феодосія м. Василькова Київської області (далі-рішення) (а.с. 6-10).
Крім того, рішенням встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі починаючи з 11 вересня 2000 року, що був розірваний рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області № 2-1006/10 від 14 квітня 2010 року. Під час проживання у спірній квартирі сторонами у справі до квартири зроблено різні добудови без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування (а.с. 8).
Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 30910675 від 09 серпня 2011 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на 1/2 частину квартири, двокімнатної по вул. Антонія і Феодосія, 29/1 в м. Василькові Київської області, номер запису 7109 в книзі 25-113 (а.с. 11).
З огляду технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2, що виготовлена з дотриманням всіх норм, вбачається, що 12 вересня 1978 року виконавчим комітетом Васильківської міської ради депутатів трудящих прийнято рішення № 247 про результати обміру земель забудованих кварталів, за яким вирішено зареєструвати за землекористувачами по вул. Трудова, 29 за домоуправлінням № 1 площа землі по фактичному обміру 581 кв.м., зареєструвати за землекористувачами - 581 кв.м. (а.с. 65-81, 72).
Слід зауважити, що договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 28 березня 2007 року приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округа Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 345, не містить посилань на правовий статус земельної ділянки та її площу. Клопотання про проведення експертизи позивачем заявлено не було, інших належних доказів, щоб свідчили про реальну загальну площу спірної землі останній суду не надав (а.с.14). Тобто, ОСОБА_2 набула право на спірну земельну ділянку 30 грудня 2010 року після розірвання з позивачем шлюбу, шляхом передачі її у власність в порядку безоплатної приватизації відповідно до вимог ст. ст. 116, 118, 121 ЗК України у розмірі, що відповідає ? частини від загальної площі земельної ділянки розташованої під будинком № 29 квартира № 1 по вул. Антонія і Феодосія в м. Василькові Київської області.
Як вбачається з реєстраційної справи № 15755273, інвентарний № 3435, на домоволодіння № 29 квартиру № 1 по вул. Антонія і Феодосія в м. Василькові Київської області, власники ОСОБА_1 та ОСОБА_2, 21 жовтня 2011 року Інспекцією Державного архітектурно будівельного контролю в Київській області зареєстровано Декларацію про готовність до експлуатації квартири № 1 з прибудовою та підвалом до частини житлового будинку (а.с. 98, 101).
Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 28 лютого 2012 року № 56 та рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 19 квітня 2012 року № 175 про внесення змін до попереднього рішення, вирішено оформити права власності ОСОБА_2 на ? частину квартири з прибудовою та підвалом (а.с.99,100 ).

11 травня 2012 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, за яким останній на праві спільної часткової власності належить ? частка квартири, двокімнатної, в домоволодінні № 29 квартира № 1 по вул. Антонія і Феодосія в м. Василькові Київської області (а.с. 102).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За змістом даної норми до спільного майна відноситься майно, яке придбано за спільні кошти і спільною працею подружжя.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Відповідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Вказана житловий будинок після реконструкції в установленому порядку не введений в експлуатацію і не зареєстрований.

Прибудова, яка була збудована сторонами під час шлюбу, не може бути об'єктом права приватної власності, оскільки вона є складовою частиною речі -садиби, в розумінні ст. 187 та ст. 381 ЦК України, а тому названий обєкт не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя окремо від всього домоволодіння.

Крім того, відповідачкою оформлено право власності саме на ? частину прибудови, що відповідає її частці у спільному сумісному майні подружжя і жодним чином не порушує прав позивача.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання прибудови до квартири № 1 в житловому будинку № 29 по вул. Антонія і Феодосія в м. Василькові Київської області, як обєкт закінченого будівництва та новостворене майно, визнання її спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на ? її частину.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, за вимогами ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З аналізу змісту ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України вбачається, що зазначена норма закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані.

При набутті у власність нерухомого майна (будівель, споруд) перехід права власності (права користування - у разі відсутності у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташовані ці об'єкти нерухомості) на земельну ділянку потребує окремого договірно-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі чи споруди (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди).

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 Земельного Кодексу України (в редакції чинній у 2001 році) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

Як роз'яснено в п. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 3емельного кодексу, 377 Цивільного кодексу".

Враховуючи викладене, з урахуванням заявлених вимог та відсутності правових підстав для визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання земельної ділянки кадастровий номер :03:038:0028 площею 0,0314 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в м. Василькові по вул. Антонія і Феодосія, № 29 кв. 1, спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на ? її частину.

Керуючись ст.ст. 57, 60 СК України, 328, 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України, ст. ст. 3, 10, 58, 60, 61, 209, 212 215, 218, 223, 224-227, 294, 360-7 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частину земельної ділянки та на ? частину прибудови до будинку відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 18 січня 2016 року.

Суддя Г.М.Лебідь-Гавенко