Справа № 451/394/13 Головуючий у 1 інстанції: Міга Я.М.
Провадження № 22-ц/783/98/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_8 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області №9 від 13 березня 2001 року, визнання незаконним свідоцтва про право власності на будівлі, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на будинок в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_8 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області №9 від 13 березня 2001 року, визнання незаконним свідоцтва про право власності на будівлі, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на будинок в порядку спадкування задоволено частково.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13.03.2001р. № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_6.».

Визнано незаконним свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувано із чужого незаконного володіння від ОСОБА_7 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

В решті частини позовних вимог відмовлено.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року оскаржила представник відповідача ОСОБА_2

В апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржує рішення лише в тій частині, якою позовні вимоги задоволені, рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог апелянт не оскаржує. Зазначає, що рішення суду в оскаржуваній частині є помилковим, необґрунтованим, не відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Винесення такого рішення стало можливим внаслідок неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також незалучення до участі в справі осіб, чиїх прав та інтересів стосується дане рішення, що згідно ст.309 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Просить рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта та її представника, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

За приписами ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення лише частково відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10, який приходиться батьком позивачу ОСОБА_5 та ОСОБА_10, крім того, останній з відповідачем ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1967 року.

Згідно рішення виконкому Яструбичівської сільської ради Радехівського району Львівської області, громадянину ОСОБА_10 виділялася земельна ділянка під будівництво житлового будинку, що вбачається із витягу з протоколу № 11 засідання виконкому Яструбичівскої сільської Ради депутатів трудящих від 07.06.1969 року. Із відповіді Поздимирівської сільської ради від 25.04.2013 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_1, згідно погосподарської книги, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 до моменту його смерті рахувався за ОСОБА_10

Також встановлено, що згідно запису у погосподарській книзі № 2 Поздимирської сільської ради на 1996-2000 роки у будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_10 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_5 (позивач), ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_11 Станом на 15.04.1991 року дане господарство відносилось до суспільної групи - робітничий двір (т.1 а.с.116). Рішенням виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» було вирішено: 1. Оформити право власності на будинок АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_6 2. Видати свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок. 3. Червоноградському МБТІ зареєструвати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_6

Виконавчим комітетом Поздимирівської сільської Ради народних депутатів видано Свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001 року на ім»я ОСОБА_6

08 вересня 2006 року, дарувальник ОСОБА_6 подарувала обдарованій ОСОБА_7 на підставі Договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, під час якого ними було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 Радехівського району Львівської області. Земельна ділянка для будівництва будинку виділялася саме ОСОБА_10

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин у цій частині) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. А відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що житловий будинок вважається таким, що набутий у період перебування в шлюбі і є обєктом права спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР від 1963 року (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин у цій частині) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок будувався подружжям, а також те, що ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_10 спадщини не прийняла а ні шляхом подання заяви протягом 6-ти місячного строку з моменту її відкриття, а ні шляхом вступу у фактичне володіння чи управління спадковим майном.

Так, зокрема із довідки Поздимирівської сільської ради від 21 жовтня 2010 року вбачається, що ОСОБА_6 на момент смерті ОСОБА_10 зареєстрована у спірному житловому будинку не була. Будь - яких інших доказів про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10 його дружиною ОСОБА_6 надано не було. Таких доказів не надано й суду апеляційної інстанції.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 належав житловий будинок АДРЕСА_1 лише на праві спільної сумісної власності, оскільки інше не було визначено домовленістю сторін. Крім того, вірними є і висновки суду про те, що ОСОБА_6 спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_10 у спосіб визначений ст.549 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) не прийняла.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що виконавчий комітет Поздимирівської сільської Ради народних депутатів 13.03.2001 року не мав права виносити рішення про оформлення права власності на весь житловий будинок лише за ОСОБА_6

Зважаючи на те, що рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1» є незаконним, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку і про те, що незаконним є і свідоцтво про право власності на будівлі від 05.04.2001р., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки дане свідоцтво є похідним і видавалося саме на підставі скасованого рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України, якщо майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зважаючи на те, що майно було відчужене від ОСОБА_6 до ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 08.09.2006 року за безвідплатним договором, а тому вимоги позивача, який не був стороною договору, про витребування майна є підставними, оскільки ОСОБА_6 не мала права на його відчуження. Позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Згідно п. 21 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов»язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Даний висновок узгоджується із висновком Верховного Суду України судової палати у цивільних справах від 07.11.2012 року у справі № 6-107 цс 12 (предметом якої був спір про визнання договору недійним за позовом особи, яка не була стороною цього договору).

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем ОСОБА_5 було пропущено строк звернення з позовом до суду із поважних причин, оскільки позивач вживав заходів для захисту свого права на житловий будинок, який він успадкував після смерті свого батька починаючи із 2008 року, шляхом пред»явлення неодноразово позовів.

Помилковим є і висновок суду, що початок перебігу строку позовної давності не починається з моменту укладення Договору дарування 08 вересня 2006 року, а з моменту коли позивачу стало відомо про рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської ради від 13 березня 2001 року № 9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_6.», що оскаржується.

Так, відповідно до приписів ст. ст. 71, 74, 75 ЦК УРСР від 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.

Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

За приписами ч.1 ст.265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення, а сплив такої позовної давності є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору дарування від 08 вересня 2006 року, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7 житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.47). А відтак, початок перебігу строку позовної давності починається з моменту укладення Договору дарування, а саме, 08 вересня 2006 року. Постановлення Апеляційним судом Львівської області ухвали від 06 грудня 2012 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_5 і ОСОБА_8 до ОСОБА_6, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, з участю третіх осіб: ОСОБА_7, Червоноградського МБТІ про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 13 березня 2001 року «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_6», не зупинило перебігу позовної давності.

Позивачу ОСОБА_5 було відомо про укладення Договору дарування, так як останній давав свою згоду на підписання такого, що підтверджується відповідною заявою, яка знаходиться в матеріалах справи (т.1 а.с. 48).

В матеріалах справи наявна також заява представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про застосування позовної давності, поданої суду першої інстанції 23.05.2013 року до ухвалення ним оскаржуваного рішення (т.1 а.с.78).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про сплив позовної давності - строку, у межах якого позивач ОСОБА_5 міг звернутися до суду з вимогами про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирської сільської Ради народних депутатів від 13.03.2001 року за №9 «Про оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1», а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності на будівлі від 05.04.2001 року на ім»я ОСОБА_6

Оскільки, сторона у спорі - відповідач ОСОБА_4 в особі належно уповноваженого представника до ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення подала суду заяву про застосування позовної давності, а позивач ОСОБА_5 не просив поновити йому строк позовної давності, не навів, а ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції поважності причин пропущення такої, і у засіданні суду апеляційної інстанції було встановлено протилежне, колегія суддів вважає за необхідне відмовити йому у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв'язку із спливом позовної давності.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки судом першої інстанції не виконано всі вимоги цивільного судочинства, неповно з»ясовано обставини справи, на які сторони посилаються як на підстави своїх вимог та заперечень. Висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, лише частково відповідають обставинам справи, що полягає у помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин. Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області, третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_8 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Поздимирівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 9 від 13 березня 2001 року, визнання незаконним свідоцтва про право власності на будівлі, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на будинок в порядку спадкування - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді : Кабаль І.І.

Монастирецький Д.І.