УХВАЛА

про залишення заяви без руху

04 січня 2016 року м. Мукачево Справа №303/7758/15-ц

2/303/368/16

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши матеріали

за позовом ОСОБА_1

до відповідача відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області

про виділ часток у спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Мукачівського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області про визначення частки у складі спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, визнавши частки рівними.

Необхідність звернення до суду з вищевказаним позовом обґрунтовується доводами про неможливість оформлення субсидії, в звязку з відсутністю визначених часток у майні між нею та її покійним чоловіком. Зазначена ситуація також є перешкодою для оформлення спадщини за померлим.

При вирішенні питання щодо можливості відкриття провадження у справі суд, передусім, виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Також частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці також виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави».

Фактичний аналіз змісту вищевказаних положень законодавства дає підстави для висновку, що захищеність це необхідна складова права. Утім захист цивільних прав має особливості, до яких слід віднести, зокрема, і наявність спеціальних органів захисту, до яких належать не тільки судові органи (ст. 16 ЦК), а також Президент України, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування (ст. 17 ЦК), нотаріус (ст. 18 ЦК).

По відношенню до цього слід також зазначити, що незважаючи на гарантоване ст. 8 Конституції України право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, судові органи не можуть собою замінити діяльність інших органів, на які законодавством також покладено функцію захисту, зокрема цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки завданням суду є саме захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а не виконання функцій органів нотаріату (у даному конкретному випадку).

Відповідно до ст.ст. 355, 368 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Субєктами права спільної сумісної власності можуть бути і фізичні особи.

В свою чергу, ст. 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з положеннями ст. 1218 Цивільного кодексу України (частина перша) до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша ст. 1218 Цивільного кодексу України).

Статтею 1296 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Поряд з цим, частини перша та друга ст. 1297 Цивільного кодексу України містять нормативне правило, за яким спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша ст. 1298 Цивільного кодексу України).

Окремими положеннями Закону України «Про нотаріат» (ст.ст. 66, 67, 69) передбачено, що на майно, яке переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна.

Нотаріус також перевіряє коло осіб, які мають право на обов'язкову частку в спадщині.

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (надалі Постанова №7) розяснив, у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Таким чином, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємця, який прийняв спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, і законом не вимагається для оформлення права на спадщину рішення суду про визначення частки спадкодавця (в т.ч. і того, що помер) та іншого співвласника у спільній сумісній власності. Тому лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину на підставі обґрунтованої постанови, особа може звернутися до суду за захистом своїх прав.

Саме на цьому наголошено і в п. 23 вищевказаної Постанови №7.

З урахуванням вищенаведеного слід констатувати, що матеріали позовної заяви подані позивачем без додержання вищевказаних приписів, оскільки не містять доказів про звернення до нотаріуса стосовно видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні в разі смерті одного з подружжя.

Зазначене є підставою для залишення позовної заяви без руху на підставі частини першої статті 121 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 119, 121 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву залишити без руху.

2. Повідомити заявника про необхідність усунення недоліків вказаних у мотивувальній частині цієї ухвали протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

3. Копію даної ухвали надіслати позивачу.

4. Наслідки невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху передбачені частиною другою ст. 121 Цивільного процесуального кодексу України.

5. Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Кость В.В.