Справа № 750/3046/15-ц
Провадження № 2/750/32/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2016 року м.Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

головуючого судді Супруна О.П.

при секретарі Носенко М.Ю.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними договору кредиту, іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину,

в с т а н о в и в :

29 березня 2015 представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір кредиту від 19 вересня 2006 року № 935/5-349, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсоцбанк»; визнати недійсним іпотечний договір нерухомого майна від 19 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 4254; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 769959,41 грн., як різницю між сплаченою ним сумою 142688 грн. на користь позивача та отриманими від позивача коштами в сумі 912647,41 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що договір кредиту № 935/5-349 від 19.09.2006 суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також законів України «Про захист прав споживачів» та «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку ринків фінансових послуг», а тому є недійсним, оскільки він:укладений позивачем під впливом помилки;містить несправедливі умови;укладений із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики;порушує принцип рівності сторін;не містить усіх істотних умов, зокрема: деталізованої загальної вартості кредиту для споживача із розрахунком остаточних сум його погашення в майбутньому, чіткої річної відсоткової ставки, порядку сплати кредиту і нарахованих відсотків. Недійсність договору кредиту тягне за собою недійсність іпотечного договору та необхідність застосування реституції.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав.

Позивач до суду не зявився, про час і місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 12 січня 2006 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Чернігівфармація» було укладено договір на пайову участь в будівництві житла № 2/33-06 (127), предметом якого є участь пайовика у фінансуванні будівництва обєкта нерухомості шляхом внесення коштів на розрахунковий рахунок організації з метою отримання його у власність після завершення будівництва на умовах цього договору. Відповідно до п. 1.2 договору обєктом нерухомості є двокімнатна квартира № 33 за адресою: м. Чернігів, вул. Червоногвардійська, буд. 41. Загальна вартість квартири на день укладення цього договору становить 178360 грн.

19 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 935/5-349 (а.с. 6-8), в який було внесено зміни згідно додаткової угоди № 935/5-349-1 від 10.10.2008. Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позивачу кредит у сумі 28455 доларів США, зі сплатою 13 % річних, з кінцевим терміном погашення основної заборгованості до 13 вересня 2021 року. Кредит надано позичальнику для фінансування будівництва, придбання (інвестування) житла відповідно до договору на пайову участь в будівництві житла № 2/33-06 (127) від 12.01.2006, укладеного між позичальником та ВАТ «Чернігівфармація».

З метою забезпечення виконання зобов'язання за іпотечним договором від 19.09.2006Довгий О.М. передав в іпотеку майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру № 33, що знаходиться на 7 поверсі 9 поверхового будинку, загальною площею 68,6 кв.м, та будується за адресою: місто Чернігів, вулиця Червоногвардійська, будинок 41 (а.с.10-11).

Відповідно до положень ст. 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, права споживачів та механізм їх захисту врегульовані Законом України «Про захист прав споживачів»№ 1023-XII від 12 травня 1991 року, в редакції Закону N 3161-IV від 1 грудня 2005 року (далі за текстом Закон).

Законом встановлені певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту.

Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст. 19 Закону будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону в редакції, яка діяла на час укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно частин 1, 2, 5, 6, 7 статті 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Таким чином, статті 18, 19 Закону передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Аналізуючи положення ст.18 Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому.

Положення ст. 18 Закону щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права.

Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав.

Необхідність встановлення причинно-наслідкового звязку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів убачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах №6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року.

В ОСОБА_6 кредиту зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця АКБСР«Укрсоцбанк» в особі заступника керуючого Чернігівської обласної філії АКБ «УкрСиббанк» ОСОБА_7; кредитні умови, зокрема, визначено, що кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 28 455доларів США, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку і на умовах, зазначених в даному ОСОБА_6. Сторони також погодили, що надання банком кредиту здійснюється шляхом оплати з позичкового рахунку позичальника розрахункових документів позичальника на цілі, визначені п. 1.2 договору. Пунктом 1.1 договору визначено строк кредитування 13 вересня 2021 року.

За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 13% річних протягом, та порядок погашення основної суми заборгованості; нараховування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого та послідуючих неробочих днів місяця, методом „факт/360 відповідно до вимог чинного законодавства України.

Статтею 3 договору кредиту визначені права та обовязки сторін. Так, пунктом 3.4.1 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а пунктом 3.3.5передбачений його обовязок застрахувати за власний рахунок предмет іпотеки на користь банку. Розділом 4 договору встановлено відповідальність сторін. В п. 2.6 договору сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може ініціювати зміну розміру процентної ставки.

У розрахунках коефіцієнту платоспроможності зазначено, позивач власним підписом на заявці на отримання кредиту свідчить про той факт, що банк надав йому повну, достовірну та вичерпну інформацію, власне, про особу та місцезнаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту, щодо якого цей запит на отримання кредиту підписаний позичальником та поданий на розгляд у банк. Разом з тим, власним підписом на цій заявці на отримання кредиту позичальник свідчить про відсутність у нього будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої йому банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту (а.с. 44-49 т. 1).

Пунктом 1.1 договору кредиту визначений графік погашення кредиту.

10.10.2008 до ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду№ 935/5-349-1 про внесення змін до договору кредиту № 935/5-349 від 19.09.2006, згідно з п. 1.1 якої сторони домовились встановити з 20.10.2008 процентну ставку за користування кредитом на рівні 14% річних (а.с.9 т. 1).

Як убачається зі змісту договору та додаткової угоди до нього, в ОСОБА_6 зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування.

Посилання позивача на ч. 3 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка передбачає, що інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання, є помилковим, оскільки за станом на час укладення оспорюваного договору кредиту дана стаття Закону не містила в собі цю норму.

Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем ОСОБА_6 та додаткової угоди.

Крім того, волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору кредиту (з врахуванням отриманої від банку інформації), та отримання згідно умов договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов ОСОБА_6 та підписанням додаткової угоди до нього позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні ОСОБА_6. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору та додаткової угоди позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків.

Отже, доводи ОСОБА_4 про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обовязків позивача та бланкетного характеру зобовязання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними.

Суд не погоджується з твердженнями ОСОБА_4 про те, щоДоговором для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки лише в бік збільшення, оскільки умовами ОСОБА_6 передбачена можливість такого збільшення лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в звязку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобовязань за кредитним договором.

Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав позивача умовами ОСОБА_6, якими передбачено обовязок позичальника страхування предмета застави.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, повязані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання ОСОБА_4 в обґрунтування недійсності ОСОБА_6 на обставини, які стосуються виконання його умов, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним.

Щодо порушення Банком вимог у звязку з наданням кредиту в іноземній валюті, суд доходить висновку про необґрунтованість цих доводів, в звязку з наступним. Позивач обґрунтовуючи свій позов вказував, що умови зазначеного договору суперечать валютному законодавству України, зокрема положенням ЦК України та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу , затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним слід виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» правові підстави для визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним, відсутні.

Також, виходячи з предмета спору, з врахуванням положень статей 58 і 59 ЦПК України щодо належності і допустимості доказів, враховуючи, що меморіальний валютний ордер від 19 вересня 2006 року на суму 142 688,00грн. (а.с. 52 т. 1) та заява на видачу готівки № 50 від 19 вересня 2006 року (а.с. 50 т. 1), стосуються виконання умов ОСОБА_6, суд не приймає до уваги висновки судово-економічної експертизи від 29.10.2015 № 2212-2219/15-24, з врахуванням підстав предявленого позову.

З огляду на викладені обставини,суд не знаходить підстав для визнання ОСОБА_6 кредиту №935/5-349 від 19 вересня 2006 рокунедійсним, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на матеріалах справи і не відповідають вимогам закону.

У звязку з цим, зважаючи на заявлені позивачем підстави для визнання іпотечного договору від 19 вересня 2006 року недійсним, а саме визнання недійсним договору кредиту, позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218, 292, 294 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсними договору кредиту, іпотечного договору та застосування наслідків недійсності правочину відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Деснянський районний суд м. Чернігова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.П. Супрун