Провадження № 2/369/356/16
РІШЕННЯ

Іменем України

15.01.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Кондратенко М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення інфляційних збитків, посилаючись на те, що 21 лютого 2002 року він надав матері ОСОБА_2 грошову позику в розмірі 5 500 грн..

04 березня 2014 року відкрилась спадщина до майна померлої матері ОСОБА_2.

21 жовтня 2014 року Києво-Святошинським районним судом був задоволений його позов про стягнення зі спадкоємиці ОСОБА_2 5 500 грн. основного боргу та 10 524 грн. за користування коштами.

На час звернення з позовом до суду ОСОБА_2 борг не повернула.

Згідно повідомлення держстатистики від 11 листопада 2015 року № 15.2-20/1674 індекс споживчих цін (індекс інфляції) за період з січня 2003 року по жовтень 2015 року включно становить 477,8 %. Проіндексована основна сума боргу в розмірі 5 500 грн. становить 26 279 грн. (5500 х 477,8 % = 26 279 грн.).

Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду від 21 жовтня 2014 року основна сума боргу в розмірі 5 500 грн. була стягнута з ОСОБА_2, тому проіндексована сума в розмірі 26 279 грн. зменшується на 5 500 грн. і становить 20 779 грн.. Індексація здійснена відповідно до рекомендацій Верховного Суду України від 4 квітня 1997 року. № 6.2-97.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 20 779 грн. матеріальної шкоди (інфляційні збитки).

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, в поданій позовній заяві просив справу розглянути за його відсутності.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позов визнала частково, а саме не заперечувала щодо стягнення з неї нарахованих інфляційних збитків з урахуванням подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 2 267 грн. 09 коп., в решті позов не визнала та заперечувала проти його задоволення.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 лютого 2002 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 5 500 грн., зобовязуючись повернути їх після продажу свого будинку № 47/1 по вул. Вокзальна в м. Боярка.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2002 року ОСОБА_3 склала розписку про те, що взяла у борг у ОСОБА_1 гроші в сумі 5 500 грн., борг зобовязалась повернути в день продажу свого будинку за 17 000 у.о, що знаходиться в м. Боярка по вул. Вокзальній, 47/1. За прострочку повернення боргу вона зобовязалася сплачувати щомісячно по 25 % від всієї суми 5 500 грн..

04 березня 2014 року ОСОБА_3 померла. Спадкоємцем першої черги в порядку спадкуванняза законом після її смерті є дочка ОСОБА_2, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Дані обставини встановлені рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та не потребують доказування.

Згідно вказаного рішення Києво-Святошинського районного суду від 21 жовтня 2014 року, яке було залишене без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто борг у розмірі 16 024 грн..

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про накладення стягнення на майно відмовлено. У вказаному рішенні суду було встановлено, що 22 квітня 2015 року постановою державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ Київської області відкрито виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 16 024 грн..

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь матеріальну шкоду (інфляційні збитки) у розмірі 20 779 грн..

Нарахування інфляційних збитків у розмірі 20 779 грн. було здійснено ним з розрахунку 5 500 грн. (сума основного боргу) х 477,8 % (індекс інфляції) = 20 779 грн..

Згідно довідки Державної служби статистики України № 15-2-20/1674 від 11 листопада 2015 року, яка була надана позивачем до матеріалів справи, індекс споживчих цін (індекс інфляції) за період з січня 2003 року по жовтень 2015 року становить 477,8 %.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечувала щодо стягнення з неї заборгованості у розмірі 20 779 грн.

У наданих суду поясненнях відповідач пояснила, що борг у розмірі 16 024 грн. позивачу не повертає, оскільки з виконавчої служби на вказану нею адресу не надходило жодного листа, що стосується стягнення з неї коштів на користь ОСОБА_1.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала факт існування в неї заборгованості перед ОСОБА_1 в розмірі 16 024 грн., однак відповідач просила застосувати строк позовної давності, що складає три роки і стягнути з неї з 27 листопада 2012 року до дати останнього звернення ОСОБА_1 до суду, інфляційні збитки в розмірі 2 267 грн. 09 коп. з урахуванням діючої облікової ставки НБУ у розмірі 7,5 % за період з 23 березня 2012 року по 27 листопада 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У поданій до суду позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача нараховані інфляційні збитки за період з січня 2003 року по жовтень 2015 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У поданих до суду письмових запереченнях відповідач ОСОБА_2 просила застосувати строки позовної давності в порядку ст. 258 ЦК України.

Таким чином, суд враховуючи подану заяву відповідача про застосування строків позовної давності дійшов висновку про застосування строків позовної давності та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків за період з 27 листопада 2012 року по жовтень 2015 року включно, що згідно облікової ставки НБУ за 1068 днів прострочення становить 4 266 грн. 54 коп., оскільки сторонами ставка пені у договорі не визначена.

За таких обставин суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні збитки відповідно до договору позики від 21 лютого 2002 року у розмірі 4 266 грн. 54 коп.. В решті позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати по справі слід стягнути з відповідача згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України в дохід держави.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 14, ст. ст. 256, 257, 267, 525, 526, 549, 610, 625, 1046, 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України, ст. ст. 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні збитки відповідно до договору позики від 21 лютого 2002 року у розмірі 4 266 грн. 54 коп..

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 487 грн. 20 коп. в дохід держави.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду або шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення в разі відсутності в судовому засіданні осіб, які брали участь у справі, під час проголошення судового рішення.

Суддя Ковальчук Л.М.

н