Справа № 462/2418/15-ц
УХВАЛА

08 червня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Гула М.І.

з участю заявника ОСОБА_1

представників заінтересованих осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові скаргу ОСОБА_4 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та боржника Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення суду та зобовязання виконати рішення суду (заінтересовані особи - Залізничний відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державне авіапідприємство «Львівські авіалінії», Вільна професійна спілка інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії»),

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати дії боржника Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» і Залізничного ВДВС Львівського МУЮ, які виявилися у невиконанні рішення суду відповідно до ст.124 Конституції України, ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» неправомірними та зобовязати субєктів оскарження боржника Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» і Залізничний ВДВС Львівського МУЮ виконати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2015 року, справа №462/8526/14-ц у спосіб, визначений п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Свої вимоги мотивує тим, що 04.06.2015 року Залізничний районний суд м.Львова виніс рішення про стягнення з Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_4 різниці середньомісячного заробітку з урахуванням індексації та компенсації в сумі 63399,85 грн. та 10000 грн. моральної шкоди, рішення набрало законної сили 21.07.2015 року. 29.07.2015 року видано виконавчий лист. 30.09.2015 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №48328283. Вважає, що оскільки боржником є державне підприємство, рішення повинно виконуватися відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким передбачено, що у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, а саме: керівник відповідного органу державної виконавчої служби зобовязаний подати до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача. Проте субєкти оскарження ігнорують ці вимоги законодавства. Крім цього, обґрунтовує свої вимоги тим, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.09.2015 року у зв'язку з передачею виконавчого документа до ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у разі ліквідації боржника, оскільки зазначене підприємство не ліквідоване, не визнане банкрутом, отже підстави для закінчення виконавчого провадження, передбачені п.7 ч.1 ст.49, ч.2 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні. В зв'язку з вказаним, просить скаргу задовольнити.

У судовому засіданні заявник подану скаргу підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним, просить скаргу задовольнити.

Державний виконавець Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 проти задоволення скарги заперечила, дала усні і письмові пояснення суду, згідно яких вважає свої дії у виконавчому провадженні № 48328283 законними, а подану скаргу безпідставною.

Представник заінтересованої особи Вільної професійна спілка інженерно-технічних працівників ДАП «Львівські авіалінії» ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав, вважає таку обгрунтованою і просить її задовольнити.

Заінтересована особа - Державне авіапідприємство «Львівські авіалінії», яке було належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду карги, не забезпечило явку в судове засідання свого уповноваженого представника, заяви про розгляд справи за його відсутності не подало, про причини неявки суд не повідомило. Враховуючи положення ст.ст. 169, 386 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути скаргу за відсутності представника Державне авіапідприємство «Львівські авіалінії».

Заслухавши доводи заявника, представників заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, у Залізничному відділі державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження № 48328283 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Залізничним районним судом м.Львова 29.07.2015 року про стягнення з ДАП «Львівські авіалінії» на користь ОСОБА_4 різниці середнього заробітку з урахуванням індексації та компенсації в сумі 63399,85 грн. та 10000 грн. моральної шкоди.

05.08.2015 року державним виконавцем Гудковською Н.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано стягувачу для відома, а боржнику з наданням терміну для самостійного виконання рішення до 11.08.2015 року.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Згідно ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно з ч.1 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Враховуючи наведені положення ст.383 ЦПК і ч.1 ст.82 Закону України «Про виконавче провадження», суб'єктом оскарження може бути державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, які представляють орган державної виконавчої служби, зазначений у ст.3 Закону України «Про державну виконавчу службу», оскільки відповідно до частини другої ст.4 цього Закону державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Таким чином, заявлення стягувачем шляхом подання скарги в порядку ст.383 ЦПК України вимоги до боржника у виконавчому провадженні законодавством не передбачено, тому заявлені ОСОБА_4 у скарзі вимоги до ДАП «Львівські авіалінії» про визнання дій неправомірними і зобовязання виконати рішення суду у певний спосіб не грунтується на законі.

Крім цього, боржник зобовязаний виконати рішення суду в силу конституційних положень і вимог законодавства про обовязковість рішень суду і додаткового вирішення судом цього питання не потрібно.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У відповідності до ст.ст. 1, 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Між тим, статтею 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено особливості виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи.

Так, згідно ч.ч. 1-3 цієї статті виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавче провадження було відкрите 05.08.2015 року, а ОСОБА_4 звернувся в суд з даною скаргою 14.01.2016 року, тобто ще до закінчення, передбаченого ч.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» шестимісячного строку.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що дії Залізничного ВДВС Львівського МУЮ щодо невиконання рішення суду у спосіб, визначений ч.2 ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на час подання скарги не можна вважати неправомірними і такими, що порушують права ОСОБА_4, як стягувача у виконавчому провадженні.

Також суд не приймає до уваги і критично оцінює доводи скарги про те, що у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 30.09.2015 року у зв'язку з передачею виконавчого документа до ліквідаційної комісії ДАП «Львівські авіалінії» у разі ліквідації боржника, оскільки зазначене підприємство не ліквідоване, не визнане банкрутом, отже підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч.ч. 2, 3 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. У разі надходження виконавчого документа до ліквідаційної комісії (ліквідатора) арешт з майна боржника знімається за постановою державного виконавця, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У разі якщо виконавчий документ надіслано ліквідаційній комісії (ліквідатору), виконавче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно наказу Міністерства інфраструктури України №496 від 03.11.2011 року визначено припинити ДП «Львівські авіалінії» шляхом ліквідації, утворено комісію з ліквідації зазначеного підприємства, а згідно наказу №17 від 15.01.2014 року, призначено голову ліквідаційної комісії.

ДАП «Львівські авіалінії» з 14.11.2011 року перебуває в стані припинення юридичної особи шляхом ліквідації відповідно до рішення її учасника Міністерства інфраструктури України, що створило це підприємство. Дії ліквідаційної комісії по ліквідації ДАП «Львівські авіалінії», визначені ЦК України та наказом, тривають і не закінчені, цей процес відображено у витязі з ЄДРПОУ, а оголошення про початок процедури ліквідації надруковано в газеті «Голос України» №217 від 18.11.2011 року.

30.09.2015 року державним виконавцем Гудковською Н.С. на підставі п.7 ч.1 ст.49, ч.2 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, а виконавчий документ скеровано голові ліквідаційної комісії ДАП «Львівські Авіалінії» за адресою: м. Львів ОСОБА_5

Встановивши ці обставини, суд дійшов висновку, що дії державного виконавця відповідають ст.67 Закону України «Про виконавче провадження», а тому у задоволенні скарги в цій частині також необхідно відмовити.

Пунктом 7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка була чинною на час винесення постанови від 30.09.2015 року, передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

При цьому, вважає, що посилання державного виконавця на п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» не вплинуло на законність винесено рішення та не може бути підставою для задоволення скарги.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що у задоволенні скарги слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 383, 386, 387 ЦПК України, ст.ст. 67, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», суд

ухвалив:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції та боржника Державного авіапідприємства «Львівські авіалінії» щодо невиконання рішення Залізничного районного суду м.Львова від 04.06.2015 року у справі №462/2418/15-ц та зобовязання виконати таке рішення суду відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний