Номер провадження: 22-ц/785/591/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Коротков В. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Короткова В.Д.

суддів Гончаренко В.М., Комаровської Н.В.

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та про витребування квартири із незаконного володіння і виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2015 року

встановила:

08 жовтня 2004 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, вказуючи, що він є власником двокімнатної квартири в АДРЕСА_1, загальною площею 66,7 кв.м., на підставі договору дарування від 19.05.1992 року. З 1994 року він здавав квартиру в найм квартирантам. 26.10.2004 року в квартиру поселилася сімя ОСОБА_6 на підставі нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 24.10.2004 року. ОСОБА_5 придбала квартиру у громадянки ОСОБА_4, яка придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2004 року у ОСОБА_3, що діяв від імені позивача на підставі довіреності від 13.10.2004 року, посвідченою приватним нотаріусом ОСОБА_7, яку він не видавав, оскільки з 04.09.2004 року по 29.09.2004 року знаходився за кордоном у службовому відрядженні за межами України, його ідентифікаційний номер в довіреності вказаний неправильно. Наміру на відчуження квартири у нього не було. Позивач вважає, що по відношенню його власності скоєні шахрайські дії, тому просив визнати недійсними довіреність, договори купівлі-продажу квартири виселити ОСОБА_5 та забов»язати її не перешкоджати в користуванні квартирою.

Рішенням Приморського районного суду міста ОСОБА_8 від 07 лютого 2005 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2005 року та ухвалою колегії суддів апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2007 року, позов задоволений.

Ухвалою Верховного суду України від 19 лютого 2009 року скасовані зазначені судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, в звязку з неналежним повідомленням ОСОБА_5 про розгляд справи.

В процесі нового розгляду справи, 17 серпня 2010 року позивач доповнив позовні вимоги та просив:

- визнати недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року, видану від імені ОСОБА_2 ОСОБА_3 на продаж спірної квартири;

- визнати недійсним вчинений 16 вересня 2004 року договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_9;

- витребувати від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартиру;

- виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири разом з усіма проживаючими з ними особами.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позов не визнали, звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_9, товариства з обмеженою відповідальністю Агенція нерухомості „Капітал, треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою суду від 26 лютого 2015 року зустрічний позов залишений без розгляду.

Справа розглянута в відсутності відповідачів.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2015 року позов задоволений.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи заперечень на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_2 поза його волею, а тому підлягає витребуванню з незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на законі та підтверджуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 19 березня 1992 року, який посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1914, ОСОБА_2 отримав у дар квартиру АДРЕСА_2 (т.3, а.с. 110-111).

13 вересня 2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 посвідчена довіреність від імені ОСОБА_2 про надання повноважень ОСОБА_3 продати квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.51).

16 вересня 2004 року між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу ОСОБА_12 (т.3, а.с. 112-113).

Після чого, 24 вересня 2004 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_5 придбала зазначену квартиру, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстровим № 12942, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (т.3, а.с. 114-115).

Рішенням Приморського районного суду міста ОСОБА_8 від 12 липня 2007 року визнано право власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 на спільне майно подружжя двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 66,7 кв.м. Рішення набрало законної сили. (т.3, а.с. 117-118)

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав недійсною довіреність від 13 вересня 2004 року від імені ОСОБА_2 на продаж спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 не видавав та не підписував цю довіреність, оскільки з 04 вересня 2004 року по 29 вересня 2004 року перебував за межами України. Так, в паспорті ОСОБА_2 знаходиться відмітка про виїзд за межі України 04 вересня 2004 року та повернення 29 вересня 2004 року(т.1, а.с.16 об.). Крім того, в довіреності вказаний ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (т.1 а.с.51), якій належить не позивачу, а іншій особі, замість дійсного номеру НОМЕР_2, якій наданий позивачу 09.08.1996 р (т.1 а.с.6).

По факту шахрайських дій відносно майна, яке належало ОСОБА_8, 06.10.2004 року була порушена кримінальна справа за ст. 190 ч.4 КК України, по факту отримання шляхом обману, невстановленою особою права на заволодіння АДРЕСА_4. В рамках кримінальної справи була проведена почеркознавча експертиза, з якої вбачається, що підпис в графі: „Підпис довіреності серійний номер ВВК № 928904 від 13.09.2004 року, представленої на дослідження, виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою(т.2, а.с.99).

Крім того, постановою від 28 лютого 2005 р. досудове слідство, по вказаної кримінальної справі припинено до моменту встановлення особи, яка скоїла даний злочин. Однак тієюж постановою встановлено, що «24 вересня 2004 року у приміщенні нотаріальної контори, розташованої по вул. Пироговська у м. Одесі, невстановлена особа, шляхом обману заволоділа квартирою № 2 буд. 12 по вул. Дігтярна, яка належала громадянину ОСОБА_2, причинив йому значний матеріальний збиток на суму 300000 гривень(т.2, а.с.119).

Згідно ч.2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_2 намір на відчуження квартири не мав, довіреності з цією метою не видавав, тому суд обґрунтовано визнав довіреність недійсною, а також визнав недійсним договір купівлі - продажу квартири від 16 вересня 2004 року, оскільки квартира вибула із володіння власника ОСОБА_2 поза його волею.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про витребування із незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірної квартири на підставі ч.1 ст.387 та п.3 ч.1 ст.388 ЦК України

Як було розяснено п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Суд також обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зі спірної квартири, оскільки відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім»ї, інших осіб.

Колегія суддів відхиляє довід апеляційної скарги про те, що суд надав неналежну оцінку відмітці в паспорті ОСОБА_2 про перебування його за межами України з 04 по 29 вересня 2004 року та висновку почеркознавчої експертизи. В рішенні суду міститься оцінка цім доказам, яка надана судом в сукупності з іншими доказами по справі відповідно до вимог ч.1 ст.212 ЦПК України. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав повну всебічну та об»єктивну оцінку всім доказам по справі, та результати цієї оцінки відобразив в своєму рішенні згідно з ч.4 ст.212 ЦПК України.

Не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не заслухав особистих пояснень позивача ОСОБА_2 Інтереси ОСОБА_2 в суді представляв представник ОСОБА_13, який надавав суду пояснення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, судове рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Д.Коротков

ОСОБА_14

ОСОБА_15