Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/1988/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А. В.
Категорія 2 Доповідач Коломієць О. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольській Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердичівської міської ради, за участю третьої особи - КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» про визнання права на приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на квартиру

за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_2, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердичівської міськради на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 14 квітня 2013 року під час розгляду справи у суді про поділ спільного майна подружжя, а саме між її батьками - відповідачами по справі, вона дізналась про те, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій вона проживала як неповнолітня дитина разом з батьками з моменту отримання спірного житла, і проживає по теперішній час, 19 січня 1999 року була приватизована її батьками. Вважає, що під час приватизації спірної квартири, були порушені її законні права та інтереси, як неповнолітньої дитини та члена сім'ї наймача, і відповідачі своїми діями неправомірно позбавили її права на приватизацію частини спірної квартири, яке гарантоване Конституцією України та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визнати за нею право на приватизацію спірної квартири, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 19 січня 1999 року та визнати право спільної сумісної власності на спірну квартиру за сторонами у справі в рівних частинах.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 19 січня 1999 року, видане відділом житлово-комунального господарства Бердичівського міськвиконкому, про визнання права приватної спільної сумісної власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_4. В решті позову відмовлено.

Додатковим рішенням від 09.11.2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційних скаргах відповідач ОСОБА_3, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердичівської міськради, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги обґрунтовують тим, що на час приватизації квартири позивач не була зареєстрована у спірному помешканні, що підтверджується довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, виданої МК ВЖРЕП № 1. А тому передача квартири у спільну власність відповідачів відбулась у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», яке затверджено наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 та за рішенням батьків позивача, які вирішили не включати неповноліттю дитину в приватизацію квартири. Також зазначають, що відповідно до рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 червня 2014 року у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, судом вже досліджувалось питання приватизації спірної квартири і будь-яких порушень встановлено не було.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем та відповідачем скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що при розгляді справи судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини справи, порушені норми процесуального і матеріального права. Зазначає, що суд не надав належної правової оцінки доказам позивача, які підтверджують її право власності на спірну квартиру, не обґрунтував та не навів мотивів їх неприйняття.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, виходив із доведеності позовних вимог в частині визнання права на приватизацію квартири та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, оскільки не включення позивача до приватизації спірної квартири суперечило нормам чинного законодавства та інтересам дитини, яка постійно проживала як член сім'ї наймача у спірному помешканні. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання права спільної сумісної власності на квартиру за сторонами суд послався на те, що право власності на квартиру державного житлового фонду може бути набуте лише у порядку, визначеному Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому не потребує визнання цього права судом.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції на час приватизації квартири) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Передача квартир (будинків) у власність оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Судом встановлено, що рішення виконкому Бердичівської міської Ради № 50 від 23 січня 1992 року, двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 27,3 кв. м. було надано відповідачу ОСОБА_3 на склад сім"ї з трьох осіб (а.с.148 ).

У спірній квартирі з 24 лютого 1992 року були прописані та проживали відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, як неповнолітня дитина, що підтверджується квартирною карткою ЖЕКУ форма Б (а.с.43).

23 листопада 1995 року позивача було знято з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1999 року, яке видане відділом ЖКГ Бердичівського міськвиконкому на підставі розпорядження № НОМЕР_1 від 18.01.1999 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.6).

Підставою для приватизації даної квартири, стала заява відповідачів про передачу квартири в приватну власність та довідка про склад сім'ї наймача та займані ним приміщення, яка видана ДВЖРЕП № 1, з якої вбачається, що на момент приватизації у спірній квартирі мешкають та мають право на житло відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.47,48).

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ч.1 ст. 17 ЦК УРСР 1963 року (який діяв на час приватизації квартири) місцем постійного проживання особи є те місце, в якому особа постійно або переважно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (ч.2 ст. 17 ЦК України (1963р.)

Як встановлено під час розгляду справи, на момент приватизації відповідачами спірного житла, постійним місцем проживання позивача як неповнолітньої дитини була квартира АДРЕСА_1. Дана обставина визнавалася відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5, а також була підтверджена показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Таким чином, з урахуванням наведених положень законодавства та наданих доказів у справі, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права на приватизацію та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру від 19 січня 1999 року, оскільки право позивача на приватизацію спірної квартири пов'язано з її правом на житло як члена сім'ї наймача та фактом проживання у квартирі, а не з фактом її реєстрації у спірному помешканні.

З цього приводу є правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 30 січня 2013р. у справі № 6-125цс12, яка в силу ст.360-7 ЦПК має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні вимог про визнання права спільної сумісної власності на квартиру за сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Таким чином, вимога про визнання за сторонами права власності на квартиру не підлягає задоволенню, оскільки право власності на квартиру державного житлового фонду може бути набуте лише у порядку, визначеному вказаним Законом, а тому визнання цього права судом не потребує.

Відповідно до ст.ст. 71, 76 , 80 ЦК УРСР (1963 року) (чинними на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ч.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 01 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року).

Крім того, як ст. 76 ЦК УРСР (1963 року), так і ст. 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Судом установлено, що про порушене право позивачу стало відомо у квітні 2013 року під час розгляду справи у суді про розподіл спільного майна між її батьками, відповідачами у справі, в тому числі і спірної квартири (а.с.195-199). Дані обставини також були підтверджені в судовому засіданні свідками ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 А тому суд дійшов обґрунтовано висновку про те, що строк позовної давності звернення до суду позивачем не пропущений.

Посилання судом першої інстанції у рішенні на положення ЦК України, СК України та Закон України «Про охорону дитинства» є помилковим. Дані кодекси набрали чинності з 01.01.2004 року, а закон - з 06.06.2001 року і не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Разом з тим, не застосування судом до спірних правовідносин норм ЦК УРСР (1963 року) не призвела до неправильного вирішення спору, оскільки вищевказані норми права однаково регулюють спірні правовідносини як в частині визначення місця проживання фізичної особи так і в частині початку перебігу строку позовної давності. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 25.06.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не має преюдиційного значення для вирішення даного спору, оскільки обставини правомірності та законності приватизації спірної квартири даним рішенням не встановлені, а тому доводи апеляційних скарг ОСОБА_3 та Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердичівської міської ради в даній частині є безпідставними.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вказаного висновку при повному, всебічному та об'єктивному з'ясуванні обставин справи, прав і обов'язків сторін у даних правовідносинах, перевірив належним чином доводи сторін, з'ясував характер та суть заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам. В ході апеляційного провадження докази, які впливають на правильність та правомірність прийнятого судом рішення, сторонами не надавались, що спростовує доводи апеляційних скарг.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бердичівської міськради відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Судді: