АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Герман Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2015 року,

встановила:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» у серпні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Вказувало, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032, який забезпечений договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_2 поруки від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032, договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_3 поруки від 7 лютого 2013 року №CVVWGA000000032/1.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зазначало, що зобов»язалося надати ОСОБА_1 кредитні кошти у вигляді не поновлюваної кредитної лінії у розмірі 26075 доларів США на строк з 11 червня 2008 року до 11 червня 2018 року.

№22ц-340 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Кириляк А.Ю.

Категорія:19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

У зв»язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов»язання виникла заборгованість, що складається з кредиту в сумі 36264 долари США 9 центів, процентів за користування кредитом в сумі 14019 доларів США 20 центв, комісії в сумі 3596 доларів США 18 центів, пені в сумі 39795 доларів США 85 центів, штрафу в сумі 12 доларів США 1 цент фіксована складова, 4683 долари США 77 центів процентна складова.

Посилаючись на звернення до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 з вимогою про повернення грошових коштів, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просило стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 98371 долар США 10 центів, що становить 2047102 грн. 58 коп. солідарно.

Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2015 року позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та данко П.М. кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 грошові кошти в сумі 60413 доларів США 10 центів, що становить 1257196 грн. 60 коп. солідарно, а в решті відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» в апеляційній скарзі просить заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені та штрафу змінити, позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» частково, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.526, ч.1,2 ст.554 ЦК України та, встановивши невиконання зобов»язання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредиту11 червня 2008 року №CVVWGA000000032, вважав, що з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягають стягненню грошові кошти в сумі 60413 доларів США 10 центів, що складаються кредиту в сумі 36264 долари США 9 центів, процентів за користування кредитом в сумі14019 доларів США 20 центів, комісії в сумі 3596 доларів США 18 центів, пені в сумі 6533 долари США 63 центи солідарно.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на правила п.1 ч.2 ст.258 та зазначив про стягнення пені за останні 12 місяців перед зверненням до суду з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою з 11 серпня 2014 року по 21 травня 2015 року.

Водночас відповідно до вимог, встановлених ст.549 ЦК України та ст.61 Конституції України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за змістом договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна повністю.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Судове рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення кредиту в сумі 36264 долари США 9 центів, процентів за користування кредитом в сумі 14019 доларів США 20 центів, комісії в сумі 3596 доларів США 18 центів не оскаржується.

На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалено з порушенням наведених норм.

Встановлено, що між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032.

На підставі п.8.1 наведеної угоди публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати кредитні кошти у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 29325 доларів США на строк з 11 червня 2008 року до 11 червня 2018 року, з них 25000 доларів США на споживчі цілі, 750 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 200 доларів США страхування майна, 125 доларів США особисте страхування, 3250 доларів США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пп.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,8% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору (а.с.15-17).

Також публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду 7 лютого 2013 року №1 до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 (а.с.20).

На підставі ст.526 ЦК України зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 порушено умови договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 щодо здійснення щомісячної сплати.

Пунктом 2.3.7 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 передбачено право кредитора стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1 даного договору при настанні умов, передбачених п.2.3.3, у тому числі порушення позичальником зобов»язань, передачених умовами даного договору.

За змістом наведеної норми у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів позичальник має право повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду, відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі виконати інші зобво»язання за договором протягом 30 днів з дати отримання повідомлення про так вимогу від банку.

На підставі статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за невиконання ним свого обов'язку. У разі порушення такого зобов'язання боржник і поручитель відповідають як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до п.16 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 предметом договору є надання поруки за виконання ОСОБА_1 зобов»язання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 (а.с.24).

За змістом п.16 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_3 поруки від 7 лютого 2013 року №CVVWGA000000032/1 предметом договору є надання поруки за виконання ОСОБА_1 зобов»язання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 та додаткової угоди між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від 7 лютого 2013 року №1 (а.с.25).

З матеріалів справи вбачається здійснення публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 сплатити за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 грошові кошти як такі, що прострочені, та повідомлено про намір порушити перед судом питання про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі, яка направлена рекомендованим листом (а.с.8-14).

З огляду на невиконання зазначених вимог кредитодавця протягом 30 календарних днів з моменту одержання вимоги публічного акціонерного товариства комерційним банком «ПриватБанк» про усунення порушення умов договору суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про право публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» вимагати від позичальника та поручителя дострокового повернення кредиту.

Згідно зі ст.598 ЦК України зобов»язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов»язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов»язання, а також у разі зміни зобов»язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

При цьому обсяг зобов»язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов»язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Отже, припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України можливе тоді, коли наслідком таких змін стало збільшення матеріальної відповідальності поручителя без його згоди.

З матеріалів справи вбачається, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 7 лютого 2013 року укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032, відповідно якої п.8.1 договору викладено в наступній редакції: публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» зобов»язалося надати кредитні кошти у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 43225 доларів США 44 центів на строк з 11 червня 2008 року до 2 березня 2023 року, з них 25000 доларів США на споживчі цілі, 750 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 200 доларів США страхування майна, 125 доларів США особисте страхування на перший рік дії кредиту, 17475 доларів США 44 центів - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пп.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,8% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору (а.с.20).

Згідно з ч.3 ст.653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

На підставі п.13 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 зміни і доповнення до договору вносяться в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

З матеріалі справи не вбачається інформованості поручителя ОСОБА_2 про збільшення розміру кредитних коштів та строку дії договору і згоди ОСОБА_2 на збільшення розміру відповідальності.

Зокрема, встановлено, що зміни до договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_2 поруки від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 не вносились шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання.

За змістом статей 536 та 1054 ЦК України розмір кредитних коштів та строк дії договору є істотною умовою кредитного договору.

Тому зміна такої істотної умови договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 як розмір кредитних коштів та строк дії договору призведе до збільшення обсягу відповідальності боржника та поручителя.

Всупереч наведеному суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для покладення на ОСОБА_2 обов»язку виконання зобов»язання за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032.

Згідно із п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов»язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов»язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовим рішенням лише у національній валюті України гривні.

Пунктом 8.4 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 передбачено при порушенні позичальником зобов»язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

За змістом п.5.1 наведеного договору сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

За таких обставин судове рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені в сумі 6533 долари США 63 центи підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Разом з тим, вирішуючи спір в частині стягнення пені, суд першої інстанції керувався правилами, передбаченими п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року № 6-738цс15.

До матеріалів справи приєднана заява ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення (а.с.41-43).

Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктами 5.4 та 5.5 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 передбачено нарахування неустойки за кожний випадок порушення зобов'язань протягом 3 років із дня, коли відповідне зобов'язання повинно було бути виконане позичальником та встановлено термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки - пені, штрафів за кредитним договором тривалістю 5 років.

Так як збільшення строку позовної давності є складовою частиною укладеного між сторонами договору, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про застосування строку позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки.

Тому судове рішення в частині задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення пені підлягає зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Таким чином підлягає стягненню пеня за період з 21 травня 2012 року по 21 травня 2015 року в сумі 427677 грн. 72 коп.

За правилами ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення ч.3 ст.551 ЦК Украъни про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст.625 ЦК України, які мають іншу правову природу.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положення ч.2 ст.616 ЦК України передбачають право суду зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов»язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Встановлено, що публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» нараховано пеню в розмірі 427677 грн. 72 коп., а розмір збитків становить сплату кредиту в сумі кредит в сумі 36264 долари США 9 центів, що дорівнює 754672 грн. 56 коп., проценти за користування кредитом в сумі 14019 доларів США 20 центів, що дорівнює 291739 грн. 55 коп., комісію в сумі 3596 доларів США 18 центів, що дорівнює 74836 грн. 50 коп.

Ураховуючи наведене підстав для зменшення розміру пені немає.

За змістом ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України)

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання, зокрема у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Умовами п.5.1 договору між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту.

У той самий час, згідно з п.5.3 передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У такому разі судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення штрафу ухвалено відповідно до норм матеріального права.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 18 грудня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за договором між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 11 червня 2008 року №CVVWGA000000032 в сумі 60413 доларів США 10 центів змінити.

Зазначити стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» кредит в сумі 36264 долари США 9 центів, проценти за користування кредитом в сумі 14019 доларів США 20 центів, комісію в сумі 3596 доларів США 18 центів, пеню в сумі 427677 грн. 72 коп. солідарно.

У позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді