У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Львівський бронетанковий завод» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2009 року він працював слюсарем механоскладальних робіт цеху № 5 ДП «Львівський бронетанковий завод» 4-го розряду. 05 травня 2014 року його звільнили з роботи у зв'язку з скороченням штату працівників. Вважає, що при звільненні не враховано його переважне право на залишення на роботі, оскільки залишили на роботі двох слюсарів 3-го розряду механоскладальних робіт, які працюють коротший термін ніж він.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд задовольнити позов, скасувати наказ № 45К(п) від 05 травня 2014 року про його звільнення, поновити його на роботі слюсарем механічної дільниці ДП «Львівський бронетанковий завод», стягнути з ДП «Львівський бронетанковий завод» середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу до часу винесення судом рішення, а також 15 тис. грн. моральної шкоди.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 08 вересня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

З 15 жовтня 2009 року ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з ДП «Львівський бронетанковий ремонтний завод», яке в подальшому 15 квітня 2012 року змінило назву на ДП «Львівський бронетанковий завод», та виконував трудові функції на посаді слюсаря з механоскладальних робіт 4-го розряду.

05 травня 2014 року наказом директора ДП «Львівський бронетанковий завод» № 45-К/п ОСОБА_6 звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату працівників.

Загальні підстави для звільнення працівника з ініціативи роботодавця визначені у ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що звільнення ОСОБА_6 відбулось із дотриманням вимог чинного законодавства та без порушень прав позивача, оскільки останній не мав переважного права на залишення на роботі.

Проте, повністю з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовийдоговір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, ця норма передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником. При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Відповідно до ст. 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Організаційну структуру підприємства, чисельність його працівників і відповідний штатний розпис визначається вцілому по підприємству, яке може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо).

Такі структурні підрозділи підприємства, установи, організації, не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

За таких обставин, підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку зі скороченням чисельності або штату працівників згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КзПП України може бути скорочення чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації в цілому як юридичної особи, а не окремого структурного підрозділу.

Згідно із трудовою книжкою ОСОБА_6 його було звільнено з ДП «Львівський бронетанковий завод».

Як встановлено судами таке звільнення відбулось через ліквідацію механічного цеху № 5 та створення на його базі самостійної механічної дільниці. Така реорганізація супроводжувалась виведенням зі штатного розпису двох посад слюсарів з механоскладальних робіт 4-го розряду.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що 3 посади слюсарів з механоскладальних робіт 4-го розряду, які залишились після ліквідації механічного цеху № 5 були запропоновані ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які мали більш тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві ніж ОСОБА_6, у зв'язку із чим права останнього при його звільненні порушені не були.

При цьому, перевіряючи дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача, суди першої та апеляційної інстанцій помилково обмежились перевіркою переважного права ОСОБА_6 на залишення на посадах, які до реорганізації перебували саме у механічному цеху № 5, а не в цілому на підприємстві, у якому відбулась зазначена реорганізація.

Відповідно до Державного класифікатора України «Державний класифікатор управлінської документації» ДК 010-98 штатний розпис є організаційно-розпорядчим документом, що використовується для вирішення організаційно-розпорядчих завдань управління.

Отже, штатний розпис - це локальний нормативно-правовий акт, тобто документ, яким у разі його затвердження зобов'язане керуватися підприємство у своїй діяльності.

Матеріали справи містять штатний розпис ДП «Львівський бронетанковий завод», у якому визначені як посади слюсарів з механоскладальних робіт 4-го розряду в різних структурних підрозділах указаного підприємства, так й інші посади.

Таким чином, для правильного вирішення даного спору щодо відповідності процедури звільнення позивача, необхідним є повне та всебічне дослідження тих обставин, на які посилаються сторони, а також належне встановлення, зокрема, чи були на момент звільнення ОСОБА_6 на підприємстві в цілому посади, які відповідають кваліфікації позивача, а якщо таких посад не було - інша наявна на момент такого звільнення робота, та у зв'язку із цим вирішити справу.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності бо штат працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог ст.ст. 212- 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначилися з характером спірних правовідносин, належним чином не з'ясували усіх необхідних обставин справи, які є визначальними для правильного її вирішення, а обмежились лише висновком про те, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі серед відповідних посад працівників ліквідованого механічного цеху № 5 та дійшли передчасних висновків у справі, у зв'язку із чим оскаржені судові рішення не відповідають вимогам щодо їх законності та обґрунтованості.

За таких обставин, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвала апеляційного суду Львівської області від 08 вересня 2015 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 15 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 08 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик