У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 9 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_3 надано кредит на загальну суму 5 485,67 доларів США строком користування до 8 листопада 2010 року зі сплатою 10,08 % річних. У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки від 9 листопада 2006 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. На порушення умов указаного кредитного договору ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконав, станом на 10 жовтня 2011 року у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в сумі 6 085,19 доларів США.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок погашення боргу за кредитним договором просило звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів з указаної квартири.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року рішення міськрайонного суду скасовано в частині відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалено нове рішення, яким звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2, яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 9 листопада 2006 року на загальну суму 6 058 доларів США, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 9 листопада 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру права власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення залишено без змін.

Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на майно на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є підставою для відмови у задоволенні позову, інші вимоги є похідними, а тому задоволенню також не підлягають.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення міськрайонного суду в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що на час дії мораторію норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зупиняють примусове виконання, а не скасовують. Залишаючи без змін рішення міськрайонного суду в частині відмови у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого житла, апеляційний суд виходив із того, що спірна квартира, яка передана в іпотеку, не була придбана за рахунок кредитних коштів, а тому виселення відповідачів без надання іншого житла є неможливим.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 9 листопада 2006 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого боржник отримав кредит у розмірі 5 484,67 доларів США із сплатою 10,08 % річних та кінцевим терміном повернення коштів 8 листопада 2010 року. У рахунок забезпечення кредитних зобов'язань 9 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі рішення Мукачівського міського виконавчого комітету від 19 жовтня 1994 року № 239.

Взяті на себе кредитні зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не виконує, станом на 10 жовтня 2011 року за ним утворилась кредитна заборгованість у розмірі 6 085,19 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 48 515 грн 39 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості, оскільки на час мораторію норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зупиняють примусове виконання, а не скасовують.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року № 6-1049цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відмову у задоволенні позову в частині виселення відповідачів, оскільки предмет іпотеки належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого на підставі рішення Мукачівського міського виконавчого комітету від 19 жовтня 1994 року № 239 і був придбаний не за рахунок кредитних коштів. Таким чином, відсутні підстави для виселення відповідачів із спірної квартири без надання іншого житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не звернув уваги на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Апеляційний суд ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу банком з укладенням від імені іпотекодавця з покупцем майна договору купівлі-продажу будь-яким способом.

При цьому, посилаючись на загальний розмір заборгованості, суд не зазначив усіх складових цієї заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, не перевірив обґрунтованості їх нарахування, а також на указав початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року № 6-2479цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин суд касаційної інстанції вважає за можливе вийти за межі касаційної скарги, оскільки резолютивна частина рішення суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним вище нормам права.

Ураховуючи, що апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, допущені порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, тому судове рішення апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року в частині вирішення вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року в частині вирішення вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик