ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 408/5497/12
Провадження № 2/210/14/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"15" лютого 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Чайкіної О.В.,

за участі секретарі: Куксенко О.В.

сторони, які беруть участь у справі: представник позивача - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_4 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії (далі відповідач), про визнання договору поруки недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що фактично не приймала участі в укладенні вказаного правочину, де вона поручалася перед банком за виконання кредитної угоди по поверненню кредитних коштів ОСОБА_5 Вважає, що даний договір поруки являється підробкою, оскільки жодного підпису під подібними угодами не ставила.

Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Зазначила, що ОСОБА_4 не підписувала жодних договорів поруки, що підтверджується висновком експерта, тому не може нести відповідальність перед банком за виконання кредитних зобовязань ОСОБА_5. Крім того, в ході судового розгляду позивач також позовні вимоги підтримувала, надавала пояснення, що не підписувала жодних договорів, про існування кредитного договору дізналась лише в 2012 році. Тому просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, оскільки почеркознавча експертиза не є належним доказом відсутності волевиявлення сторін. Крім того, наданий до суду висновок експерта є ймовірним, та не містить однозначного висновку про те, що спірний кредитний договір не підписано позивачем. Також зазначив, що допитані у суді свідки, у тому числі й ОСОБА_5, за виконання кредитних зобовязань якого поручалась позивач ОСОБА_4, а також працівники банку підтвердили, що підписання кредитного договору мало місце вдома у позивача. Також вказував на те, що посилання сторони позивача про те, що ОСОБА_4 не була знайома особисто з ОСОБА_5 спростовується письмовими доказами, у тому числі й довідками, які підписувала ОСОБА_4 для надання кредитних коштів ОСОБА_5

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вислухавши думку сторін, письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі Криворізької філії ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, що не спростовується сторонами у справі.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, 10 липня 2008 р. від імені Позивача з ЗАТ КБ «ПриватБанк» підписано договір поруки за № KRKWGK, предмет якого є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання ОСОБА_5 зобовязань за кредитним договором від10 липня 2008р за № KRKWGK (а.с.9).

Частиною 1 ст.553 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, Цивільний кодекс України визначає поруку як договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Порука має похідний характер від забезпечуваного нею зобов'язання - своєчасного повернення кредиту за кредитним договором.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Згідно з вимог ст. 202 ч.1; 203 ч.1-5, 215 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України№ 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В ході судового розгляду стороною позивача заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке ухвалою суду від 27 лютого 2013 року було задоволено, проведення експертизи доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_6 (а.с.51). Для забезпечення проведення вищевказаної експертизи ухвалою суду було витребувано у Відповідача договір поруки № KRKWGK від 10.07.2008р. укладений між ЗАТ КБ ПриватБанк в особі Криворізької філії ЗАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_4. Згідно з повідомлення № 2562 від 16 травня 2013 року з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_6 ухвала про проведення почеркознавчої експертизи повернута без виконання з підстав ненадання необхідних додаткових матеріалів та не сплати вартості робіт по проведенню експертизи (а.с. 57-61). Для забезпечення проведення експертизи ухвалою суду задоволено клопотання про витребування додаткових доказів (а.с. 73-83).

Згідно зі ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 144 ЦПК України експертиза призначається ухвалою суду, де зазначаються: підстави та строк для проведення експертизи; з яких питань потрібні висновки експертів, ім'я експерта або найменування експертної установи, експертам якої доручається проведення експертизи; об'єкти, які мають бути досліджені; перелік матеріалів, що передаються для дослідження, а також попередження про відповідальність експерта за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. При визначенні об'єктів та матеріалів, що підлягають направленню на експертизу, суд у необхідних випадках вирішує питання щодо відібрання відповідних зразків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи. Згідно з п. 1.1 розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 8 жовтня 1998 року (із змінами та доповненнями) (далі - Рекомендацій) основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Цією експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукопису під впливом будь-яких (природних, штучних) збиваючих факторів; у незвичних умовах або в незвичайному стані виконавця, навмисно зміненим почерком, з наслідуванням почерку іншої особи; визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року (далі - Інструкція) підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов'язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об'єкти, що підлягають дослідженню.

Враховуючи, що визначення справжності підпису віднесено до компетенції експертів в галузі почеркознавства ухвалою суду від 25 серпня 2015 року призначено судову почеркознавчу експертизу та в розпорядження експертів надано цивільну справу № 408/5497/12, а також оригінали документів з підписом ОСОБА_4, вільні та експериментальні зразки підпису ОСОБА_4, надані нею у судових засіданнях та зібрані в порядку ст. 137 ЦПК України, зокрема: акт приймання-передання товару від 08.05.2001року; наказ № 1-к від 11.02.2002року, додаток № 1 до угоди на відкриття, використання та обслуговування поточних рахунків в національній та іноземній валюті № 7313 від 24.12.2004року; договір на відкриття, використання і обслуговування поточних рахунків у національній і іноземній валюті від 24.12.2004р. та додаткові угоди і додатки до нього від 24.12.2004р.; оригінал заяви про визнання батьківства від 29.08.2000р., оригінал договору поруки № KRKWGK від 10.07.2008 року .

Як вбачається з висновку № 58/04-489 від 22 вересня 2015 року судової почеркознавчої експертизи, здійсненої експертами Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Дніпропетровській області, підпис від імені ОСОБА_4, що розташований в графі «Поручитель» договору поруки № KRKWGK від 10.07.2008 року виконаний, ймовірно не ОСОБА_4, а іншою особою. Вирішити питання в категоричній формі, не надалось можливим. При цьому, при порівнянні досліджуваного підпису із зразками підписів ОСОБА_4 були встановлені як збіг ознак, так і їх відмінність. Збіг встановлений за такими загальними ознаками як загальний вигляд деяких елементів підпису, напрямок та протяжність рухів, а також за наступними окремими ознаками підписів: форма рухів (при виконанні початкової частини першого елементу умовно-читаємої великої літери «К» - петльова); напрямок рухів (при виконанні заключної частини розчерку - лівообертовий); протяжність рухів (при виконанні початкової частини першого елементу умовно-читаємої великої літери «К» - збільшена по вертикалі відносно загальних пропорцій елементу), тощо. Відмінності встановлені за такими загальними ознаками, як склад підпису, розвиток ступеню виробленосі та координації, форма рухів, а також за окремими ознаками підпису форма рухів, їх протяжність, вид з»єднання, відносне розміщення. При оцінюванні результатів порівняльного дослідження встановлено, що виявлені ознаки, за якими встановлено відмінності відносно стійкі, однак їх обєм та значимість утворюють сукупність достатню тільки для ймовірного негативного висновку про те, що підпис від імені ОСОБА_4 в договорі поруки № KRKWGK від 10.07.2008 року, укладений між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» виконаний, ймовірно не ОСОБА_4, а іншою особою. Що ж стосується виявлених співпадаючих загальних та окремих ознак, то вони можуть бути пояснені виконанням даного підпису з наслідуванням автентичним підписам ОСОБА_4 (а саме варіанту підпису ОСОБА_7М.). Виявити більшу кількість розбіжних ознак, достатню для вирішення питань в категоричній формі, не надалось можливим через недостатню кількість вільних зразків всіх варіантів підпису ОСОБА_4 (а саме варіанту підпису ОСОБА_7М.) (а.с.156-160).

За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є беззаперечним доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України, тобто у сукупності з іншими доказами. В судовому засіданні сторонам розяснено можливість виклику експерта для надання пояснень, можливість призначення повторної чи додаткової експертизи, та розяснено зміст ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України.

Представник позивача зазначила, що висновок експерта є достатньо зрозумілим, не суперечить поясненням позивача, та узгоджується з матеріалами справи. Представник відповідача посилався на те, що в ході судового розгляду були допитані свідки, які підтвердили, що підписання спірного договору мало місце вдома у ОСОБА_4 (вона ж ОСОБА_7) О.М. в присутності працівників банку. При цьому, посилання ОСОБА_4 на те, що вона взагалі не знайома з ОСОБА_5 (боржником за основним зобовязанням), спростовуються матеріалами справи. Сторони не заявили клопотань про призначення повторної чи додаткової почеркознавчої експертизи.

Суд не вбачає підстав в порядку ст. 150 ЦПК України визнавати наданий висновок експерта неповним або неясним, необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності. Крім того, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності цивільного процесу, та обовязок доведення, який покладається на кожну із сторін, суд не вбачає підстав для призначати повторної чи додаткової експертиз у справі, оскільки клопотань про призначення таких експертиз від сторін не надійшло.

Крім того, в ході судового розгляду представник відповідача зазначив, що не підтримує подану ним у грудні 2015 року заяву про виклик експерта до суду, оскільки в матеріалах справа наявні інші докази безпідставності позовних вимог.

Суд не вбачає підстав вважати належними та допустимими доказами факту підписання спірного договору поруки ОСОБА_4 (ОСОБА_7М.), покази свідків працівників банку, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9, яка свідчили про те, що прибули до ОСОБА_4 за місцем її проживання, де й був підписаний спірний договір поруки, оскільки в силу абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися виключно письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, зокрема висновками експертиз, але рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Також суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_4 раніше не була знайома з ОСОБА_5 (боржник за основним зобовязанням), тому не могла виступати поручителем відносно нього, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 працювали в одній установі ПП «МіражПлюс», та ОСОБА_4 своїм підписом засвідчила довідку про доходи ОСОБА_5 (а.с. 36,37). З цих же підстав у суду відсутні визнавати покази свідка ОСОБА_5 про те, що він не був ніколи знайомий з ОСОБА_4 достовірними.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або&nbsp;оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України, а перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до ст.207 ч.2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок почеркознавчої експертизи, проведеної у справі за клопотанням позивача, є ймовірним, і не містить категоричного твердження про те, що ОСОБА_4 не підписувала спірний договір поруки, а тому й не може бути визнаний судом як належний та допустимий доказ відсутності волевиявлення ОСОБА_4 на укладання (підписання) спірного договору.

Суд, виходячи з положень ст. 60 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, вважає зазначити, що ймовірний висновок не являє собою встановлений факт, а є лише припущенням про нього, його існування; такий висновок не встановлює фактичних даних, а містить більш менш обґрунтовану версію про існування цих даних. Таким чином вимога категоричності висновку експерта є обовязковою умовою допустимості цього виду доказів, а ймовірний висновок не володіє цією властивістю.

Інших беззаперечних, належних та допустимих з точки зору ст. 57, ст. 58 ЦПК України доказів, які б свідчили, що в договорі поруки підпис від імені ОСОБА_4 виконаний не нею немає.

Суд, оцінюючи здобуті в ході судового розгляду докази в їх сукупності, вважає, що доводи Позивача про те, що підпис у договорі поруки здійснено іншою особою та як наслідок недійсності даного договору, є необґрунтовані та спростовуються дослідженими у суді матеріалами справи, тому відмовляє у позові з підстав недоведеності позовних вимог.

У звязку з відмовою у задоволенні позову суд в порядку ст. 88 ЦПК України не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись, ст.ст. 203, 207, 215, 216, 218, 553-557 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 27, 31, 57-60, 79, 88, 146-150, 169, 208-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в особі Криворізької філії «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2016 року.

Суддя: О. В. Чайкіна