Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЧервинської М.Є.,
суддів: Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання недійсним свідоцтва на право власності на спадщину, договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, Яворівської сільської ради про визнання недійсним договору дарування, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 05 жовтня 2011 року його брат ОСОБА_9 подарував своїй дружині ОСОБА_7 будинковолодіння по АДРЕСА_1, власником якого він став на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 квітня 2011 року. Після смерті батька ОСОБА_10 та матері ОСОБА_11, яка прийняла спадщину, проте не зареєструвала право власності на будинковолодіння, він фактично вступив в управління спадковим майном. Оскільки право власності за його матір'ю ОСОБА_11 не було зареєстровано, він звернувся до суду, однак вказане будинковолодіння вже було подароване йому на підставі договору дарування від 20 червня 1981року. Про вчинення неправомірних дій брата ОСОБА_9 позивач не знав, а у 2013 році дізнався, що його брат звернувся із позовом та на підставі рішення суду прийняв спадщину на майно, яке не належало спадкодавцю, та отримав свідоцтво про право на спадщину, яке в подальшому було скасовано. Посилаючись на вказані обставини, просив визнати свідоцтво про право на спадщину та договір дарування від 05жовтня 2015 року недійсними.

Заперечуючи проти задоволення вказаних вимог, ОСОБА_7 у липні 2014 року подала до суду зустрічний позов, в обґрунтування якого зазначила, що 20 червня 1981 року ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 житловий будинок в с. Яворів Долинського району, розташований на земельній ділянці розміром 0,08 га на підставі договору дарування, який вона вважає недійсним, оскільки в ньому не вказано точних даних про об'єкт дарування, у зв'язку з чим виникає багато розбіжностей з житловим будинком, що вказаний в договорі дарування, та будинковолодінням, що належить їй. З урахуванням викладеного, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, договір дарування та витребувати майно з чужого незаконного володіння.

Рішенням Долинського районного суду від 04 лютого 2015 року поновлено ОСОБА_6 строк звернення до суду із позовом. У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Поновлено ОСОБА_7 строк звернення до суду із позовом. Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено. Визнано недійсним договір дарування, укладений 20 червня 1981 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6, який посвідчений секретарем Солуківської сільської ради Долинського району Івано-Франківської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування будинковолодіння по АДРЕСА_1, укладений 05 жовтня 2011 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 Зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_6 вказане будинковолодіння. У задоволенні решти вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 20 червня 1981 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Солуківської сільської ради ОСОБА_10 подарував, а ОСОБА_6 прийняв у дар жилий будинок, який знаходиться на території с. Яворів Долинського району на земельній ділянці розміром 0,08 га та належить дарителю на підставі погосподарської книги.

Також судом встановлено, що на підставі рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року за ОСОБА_9 було визнано право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

05 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Барабаш Р.С. посвідчено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_9 подарував, а ОСОБА_7 прийняла в дар вищевказаний житловий будинок.

У п. 3 цього договору зазначено, що будинок належить ОСОБА_9 на підставі рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28 квітня 2014 року рішення Долинського районного суду від 04 квітня 2011 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_9 про визнання права власності на спірне будинковолодіння по АДРЕСА_1 відмовлено. Рішення суду апеляційної інстанції вступило в законну силу і не скасовано.

На підставі вказаного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування від 05 жовтня 2011 року, оскільки цей договір було укладено ОСОБА_9 на ім'я своєї дружини ОСОБА_7 на підставі судового рішення, яке було скасовано.

Крім того, апеляційний суд з урахуванням вищевказаного, правильно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_7, оскільки оспрюваний договір дарування від 20 червня 1981 року вчинено власником спірного домоволодіння - ОСОБА_10, а тому підстав для визнання цього правочину немає.

Вказані висновки апеляційного суду відповідають встановленим обставини, є законними та обґрунтованими.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який є сином ОСОБА_7, не наводить належних і допустимих доказів на підтвердження того, що апеляційним судом при вирішенні даної справи були порушені його законні права як користувача або можливого спадкоємця спірного будинковолодіння, з урахуванням того, що це будинковолодіння з 1981 року знаходиться у власності ОСОБА_6

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, а тому колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення відповідно до ст. 337 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись статтями 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді: Л.М. Мазур
В.А. Нагорняк
Т.О. Писана
Г.В. Юровська