Провадження № 2/461/461/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

при секретарі Пелех О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі філії «Західне головне регіональне управління» про визнання кредитного договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним кредитний договір № LVDRGA від 21.03.2008 року, укладений між ЗАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 Свої вимоги обґрунтовує тим, що при укладенні оспорюваного кредитного договору мав місце обман, який полягав у тому, що відповідач недотримався Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168. Зазначає, що позивачем під час укладення кредитного договору було оплачено послуги щодо проведення незалежної оцінки предмету іпотеки, однак у договорі така інформаціяне зазначена. Стверджує, що у додатках відсутня інформація стосовно вартості послуг за оцінку майна, переданого в іпотеку, не вказано орієнтовну сукупну вартість кредиту у відсотковому та грошовому вираженні, детальний розпис загальної сукупної вартості кредиту, абсолютне значення подорожчання кредиту. Окрім того, зазначив, що на момент укладення договору банк не мав ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті.

У судове засіданні позивач не зявився, однак через канцелярію суду подала клопотання про витребування доказів та просила проводити судові засідання без її участі. Ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів. Окрім того, у вищевказаному клопотанні ОСОБА_1 просила відкласти розгляд справи на час, достатній для надання відповідачем витребуваних доказів. Оскільки у задоволенні такого клопотання було відмовлено, а позивач у судове засідання не зявилася, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи необхідно відмовити, відтак розгляд справи вбачається за можливе проводити за відсутності позивача.

Представник відповідача у судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 21.03.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» в особі філії «Західне головне регіональне управління», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № LVDRGA, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 35000,00 доларів США для споживчих цілей та платою за користування кредитними коштами у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.03.2023 року.

Відповідно до п.7.5 кредитного договору у додатку №1 до цього договору вказана загальна вартість кредиту, що є невід'ємною частиною до цього договору.

У додатку № 2 до зазначеного кредитного договору установлено графік погашення заборгованості по кредиту та відсотках до нього з визначеними датами, починаючи з 10.05.2008 року по 21.03.2023 року.

Згідно п.1.3 Положення про філію «Західне головне регіональне управління», затвердженого рішенням Правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», філія має власний баланс, свій код банку, рахунок у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та внутрішньобанківський реєстраційний код.

У пункті 1.4 вказаного Положення зазначено, що філія є відокремленим структурним підрозділом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не має статусу юридичної особи і здійснює свою діяльність від імені банку, в межах повноважень, наданих їй банком, та закріплених в цьому Положенні. В межах чинного законодавства банк несе відповідальність за діяльність філії.

Оскільки відповідач не є юридичною особою, а банк несе відповідальність за діяльність філії, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в особі філії «Західне головне регіональне управління» є неналежним відповідачем у даній справі. Окрім того, суд був позбавлений можливості розяснити позивачу право замінити неналежного чи залучити до участі у справі належного відповідача, оскільки ОСОБА_1 повторно у судове засідання не зявилася, в судове засідання 12.01.2016 року подала клопотання про проведення розгляду за її відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця, кредитні умови, а саме мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору, тощо.

Відповідно до ст. 15 вищевказаного Закону споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Як вбачається з матеріалів справи, перед укладенням кредитного договору № LVDRGA від 21.03.2008 року позивач був письмово поінформованим про умови кредитування, а саме: наявні форми кредитування (згідно п.1.1 кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 41434,40 USD); тип відсоткової ставки (згідно п.8.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує відсотки у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом); орієнтовну сукупну вартість кредиту (яку можна обчислити методом математичного розрахунку з додатку № 1, 2 до кредитного договору).

Отже, позивач отримав перед укладанням договору від банку інформацію згідно з вимогами законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», тобто сторони погодили усі його істотні умови, форма та зміст договорів відповідають положенням ст.203 ЦК України.

Крім того, відповідальність кредитодавця, про яку ідеться у частині 2 статті 11 вказаного Закону, та яка встановлена статтями 15 і 23 цього Закону, за невиконання кредитодавцем зобов'язання щодо повідомлення споживачеві у письмовій формі перед укладенням договору про надання споживчого кредиту визначеного законом обсягу відомостей, що міститься у частині 1 цієї статті, не пов'язана з недійсністю договорів.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" міститься роз'яснення про те, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Посилання позивача на ненадання йому інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту не знайшли свого підтвердження, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів такого.

Вимогу позивача про визнання договору недійсним з тих підстав, що на момент укладення договору банк не мав ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті суд відхиляє, виходячи з наступного.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Однак, кредитний договір № LVDRGA було укладено між сторонами 21.03.2008 року, тобто до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", а тому зазначена у цьому Законі заборона на спірні відносини не поширюється.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Як зазначено у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Проте позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження введення відповідачем позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення оспорюваного правочину.

Наведене виключає наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання кредитного договору недійсним, відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем.

Керуючись ЗУ "Про захист прав споживачів", ст.ст.230, 628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 197, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Зубачик Н.Б.