Ухвала

іменем україни

22 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Демяносова М.В., Дьоміної О.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про надання дозволу на виїзд з України дитини без згоди батька, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона перебувала із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 квітня 2014 року. Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1, у них народився син ОСОБА_6, який після розірвання шлюбу залишився проживати із нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не піклується про розвиток дитини, не оздоровлює її, матеріально не забезпечує, рішенням суду від 12 жовтня 2012 року з нього стягнуто аліменти. Зазначила, що має можливість на запрошення свого приятеля тимчасово виїхати разом із сином за кордон України на відпочинок та оздоровлення, однак відповідач не надає на це своєї згоди. За таких обставин просила надати сину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на виїзд за межі України, а саме в Алжирську Народну Демократичну Республіку та на зворотний в'їзд в Україну, з дати набрання рішенням суду законної сили до 01 серпня 2016 року, у супроводі його матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 Також просила надати їй дозвіл на подання необхідних документів та оформлення ОСОБА_6 проїзного документа дитини для виїзду за кордон за відсутності нотаріально посвідченої заяви батька ОСОБА_5 про надання згоди на оформлення проїзного документа дитини.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Питання виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3875-ХІІ (далі - Закон № 3875-ХІІ) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Згідно з п. 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Відповідно до п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Згідно із ст. ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Законом України «Про охорону дитинства» (ч. 3 ст. 11) передбачено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до принципів 4, 7 Декларації дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Декларація зобов'язує держав-учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. ч. 1, 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18).

Судом установлено, що згідно із наявним у справі запрошенням (а. с. 9, 10) громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, запрошує ОСОБА_4 із дитиною ОСОБА_6 на 365 днів із 01 серпня 2015 року до 01 серпня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зокрема ненадання позивачем доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон буде відповідати інтересам малолітньої дитини і що позивач зможе забезпечити належний догляд за дитиною у дорозі та потреби дитини.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

При цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що батько дитини не надає згоди на її виїзд з України у супроводі матері, при цьому суд дійшов висновку, що відповідач у такому конкретному випадку не зловживає своїм правом.

Разом із тим суд установив, що у справі відсутні будь-які висновки на підтвердження того, що дитина у зв'язку з захворюваннями дихальних шляхів потребує оздоровлення на узбережжі Середземного моря.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу для виїзду дитини за кордон на такий період, як зазначає позивач, без згоди батька грубо порушуватиме його право на участь у вихованні дитини та фактично позбавить його можливості знати місцезнаходження сина, умови проживання та інші обставини стосовно нього, що, згідно з вимогами вищевказаних норм матеріального права є неприпустимим.

Крім того, апеляційний суд правильно урахував, що за правилами ст. 56 ЦК України під час розгляду судом спорів щодо дитини до участі у справі залучаються органи опіки та піклування, права та обов'язки яких щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами, однак, як установив суд, орган опіки та піклування до участі у цій справі не залучався.

Наведені в касаційній скарзі доводи, зокрема про те, що чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон на правильність висновків судів не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

О.О.Дьоміна