АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/449/15-ц Номер провадження 22-ц/786/509/16Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Абрамова П.С., Акопян В.І.,

при секретарі: Колодюк О.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробус Полтава», Приватного акціонерного товариства ОСОБА_4 компанія «Брокбізнес», третя особа - Приватний підприємець ОСОБА_5, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року позивач звернувся до місцевого суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 17.12.2014 року о 12:10.год. в м. Полтава за участю автобуса «Volvo B10 1A» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, який є його власником, була скоєна дорожньо - транспортна пригода. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_3, який був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 15 січня 2015 року.

В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль НОМЕР_2. На момент ДТП автобус «Volvo B10 1A» д.н.з. НОМЕР_1 був застрахований в ПрАТ СК «Брокбізнес», яка прийняла рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 11097, 20 грн. Однак, розмір матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб складає 23067 грн, з яких 6930 грн. та 12137 грн. вартість відновлювального ремонту та 4000 грн. втрата товарної вартості транспортного засобу, яку позивач визначив самостійно.

В звязку з тим, що розмір страхового відшкодування не покриває розміру завданого матеріального збитку, позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 11969,80 грн., як різницю між вартістю матеріального збитку та страховим відшкодуванням (4000+6930+12137-11097,20=11969,80). Також, позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 завдав йому моральну шкоду, яка виразилася в дискомфорті у вигляді неможливості тривалий час використовувати автомобіль за його прямим призначенням, клопотами по ремонту автомобіля, порушенням нормального звичного укладу життя, переживаннях, емоційній напрузі, невпевненості в собі та відчутті власної трудової неповноцінності, тривоги за майбутнє. А тому, просив стягнути 10000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 06 квітня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів по справі ТОВ «ЄВРОБУС ПОЛТАВА», ОСОБА_4 компанію ПрАТ «ОСОБА_4 компанія «БРОКБІЗНЕС».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 06 травня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ПП ОСОБА_6

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2015 року взадоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ТОВ «ЄВРОБУС ПОЛТАВА», ОСОБА_4 компанія ПрАТ «ОСОБА_4 компанія «БРОКБІЗНЕС» про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо- транспортної пригоди відмовлено за недоведеністю та безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 243,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь відповідача ТОВ «ЄВРОБУС ПОЛТАВА» судові витрати у розмірі 1800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідача ТОВ «Євробус Полтава» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 11969,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з підстав, визначених п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем належними та допустимим доказами позовні вимоги не доведені.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2014 року о 12:10.год. в м. Полтава за участю автобуса «Volvo B10 1A» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2, який є його власником, була скоєна дорожньо-транспортна пригода. Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_3, який був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 15 січня 2015 року (а.с.7 т.1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дав оцінку та обґрунтовано відхилив доводи відповідача ОСОБА_3 про наявність підстав для застосування п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України при вирішенні спору, оскільки вказана норма права передбачає вирішення питання відшкодування шкоди за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоду.

При розгляді справи наявність вини в скоєнні ДТП була встановлена лише в діях водія ОСОБА_3 Будь-яких належних і допустимих доказів наявності винних дій водія ОСОБА_2 в скоєнні ДТП матеріали справи не містять.

Власником транспортного засобу автобуса «Volvo В10 1А», д.н.з. НОМЕР_1, яким 17.12.2014 року керував відповідач ОСОБА_2 є ТОВ «ЄВРОБУС ПОЛТАВА» (а.с.32 т.1).

На момент ДТП, автобус «Volvo B10 1A» д.н.з. НОМЕР_1 був застрахований в ПрАТ СК «Брокбізнес» на підставі полісустрахування серія АІ-0949974 від 23.09.2014 року (а.с.31, 57 т.1).

Стаття 979 ЦК України визначає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-VI від 01.07.2004р. зі змінами і доповненнями (далі Закон № 1961-VI), страховик зобовязаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового випадку.

ОСОБА_4 компанія 29 січня 2015 року прийняла рішення (у формі наказу) про виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 11097,20 грн. (а.с.49 т.1). 02.02.2015 року ОСОБА_2 здійснено страхове відшкодування в сумі 11097,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 11504 від 02.02.2015р. (а.с.48 т.1).

Для визначення матеріального збитку та вартості відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_3 страховиком були вчинені дії по визначенню вартості пошкодженого майна у відповідності до Закону № 1961-VI. Оцінка вартості пошкоджень транспортного засобу була замовлена ОСОБА_4 компанією «БРОКБІЗНЕС» та проведена у відповідності до чинного законодавства оцінювачем ФОП ОСОБА_7, який має відповідний сертифікат та свідоцтво субєкта оцінювальної діяльності.

Згідно Звіту про оцінку майна визначення вартості матеріального збитку автомобіля НОМЕР_3 від 18.12.2014 року вартість матеріального збитку без урахування втрати товарної вартості, без ПДВ, складає 11097,20 грн. При цьому, під час визначення вартості відновлювального ремонту даного транспортного засобу, оцінювачем встановлено, що втрата товарної вартості автомобіля становить 0 грн. ( а.с.65-95 т.1).

Відповідно до п.36.1. ст. 36 Закону № 1961-VI, рішення про здійснення страхового відшкодування приймається у звязку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування розглядався в судовому порядку.

Рішення страховика про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування може бути оскаржено страхувальником або особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку (п.36.7. ст. 36 Закону № 1961-VI).

Із матеріалів справи не вбачається, що позивач у визначеному Законом № 1961-VI порядку оскаржував рішення страхової компанії щодо розміру здійсненого страхового відшкодування. Як після проведення страхового відшкодування (02.02.2015 року), так і в подальшому будь-які дії по оскарженню рішення страховика позивачем не здійснювалися.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів не бере до уваги доводи позивача про те, що працівники страхової компанії шляхом приховування інформації вмовили його підписати розрахунок страхового відшкодування та він був вимушений підписувати будь-які документи складені працівниками страхової компанії.

Відповідно до ст.1166 ч.1 ЦК України майнова шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1).

В Постанові Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди» в п.2 зазначено, що відповідно до статей ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка їх заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди (п. 9 Постанови).

Згідно ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків (ч. 1 ст. 1172 ЦК України).

Враховуючи положення ч. 1 ст. 1172 ЦК України, не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3, який був визнаний винним в скоєнні ДТП, працює водієм ТОВ «Євробус Полтава», згідно наказу № 4-К від 16.10.2013 року ( а.с.25-30 т.1).

Враховуючи обставини по справі та норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обовязок роботодавця ТОВ «Євробус Полтава» відшкодування потерпілому матеріальної і моральної шкоди в разі її доведеності.

Предявляючи позовні вимоги, позивач зазначав, що розмір матеріального збитку за пошкоджений транспортний засіб складає 23067 грн., з яких: 6930 грн. та 12137 грн. вартість відновлювального ремонту та 4000 грн. втрата товарної вартості транспортного засобу, яку позивач визначив самостійно.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заявлений позивачем розмір відновлювального ремонту не відповідає розміру вартості відновлювального ремонту, що фактично був проведений СПД ОСОБА_6 та не відповідає розміру вартості відновлювального ремонту, встановленого оцінювачем у Звіті про оцінку майна визначення вартості матеріального збитку автомобіля НОМЕР_3 від 18.12.2014 року.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження заявленого в позові розміру матеріального збитку позивачем не надано.

Так, згідно Акту прийому передачі № 1454 від 29.12.2014 року СПД ОСОБА_6 на замовлення ОСОБА_2 було проведено ремонт транспортного засобу Daewoo Lanos», на усунення пошкоджень безпосередньо повязаних з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, на суму 10330 грн. 00 коп. ( а.с.126 т. 1), яка і була оплачена позивачем в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно було встановлено, що при здійсненні ремонтних робіт ОСОБА_2 у СПД ОСОБА_6 було проведено ремонтні роботи автомобіля, які не були повязані з наслідком ДТП, в звязку з чим вартість всіх вищевказаних ремонтних робіт, проведених СПД ОСОБА_6, згідно Акту прийому-передачі виконаних робіт № 1454 від 26.12.2014 року, становить 12137 грн., які і були оплачені позивачем згідно квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» на суму 6537,00 грн. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 920 від 26.12.2014 року на суму 5600 грн. ( а.с.10-1,10-2 т. 1).

Окрім того, відповідно до Звіту про оцінку майна, проведеного на замовлення ОСОБА_4 компанії, вбачається, що при визначенні вартості відновлювального ремонту оцінювачем враховувалися витрати на здійснення робіт по фарбуванню. Тому, наданий позивачем розрахунок витрат по фарбуванню на суму 6930 грн. (а.с.12 т.1) не може братися до уваги. Таким чином, витрати на відновлювальний ремонт (в тому числі й робіт по фарбуванню) були відшкодовані позивачу ОСОБА_4 компанією при здійсненні страхового відшкодування.

Що стосується вимоги про стягнення 4000 грн. вартості втрати товарного вигляду автомобіля, то вона позивачем належними і допустимими доказами не доведена.

Так, Згідно Звіту про оцінку майна визначення вартості матеріального збитку автомобіля НОМЕР_3 від 18.12.2014 року вартість матеріального збитку без урахування втрати товарної вартості, без ПДВ, складає 11097,20 грн. При цьому, під час визначення вартості відновлювального ремонту даного транспортного засобу, оцінювачем встановлено, що втрата товарної вартості автомобіля становить 0 грн. ( а.с.65-95 т.1).

Розмір втрати товарного вигляду автомобіля повинен визначатися оцінювачем або експертом відповідно до діючої «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», затв. наказом Мінюсту України та Фонду держмайна України від 24.11.2003р. № 142/5/2092, а не самостійно позивачем.

Під час розгляду справи сторонами не заявлялося клопотання про призначення авто технічної та товарознавчої експертизи на предмет визначення вартості пошкоджень, в тому числі й розміру втрати товарної вартості колісного транспортного засобу. При цьому, судом першої інстанції у відповідності до ч.4 ст. 10 ЦПК України розяснювалися сторонам права та обовязки та наслідки вчинення або не вчинення певних процесуальних дій.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Наданий позивачем до апеляційного суду Звіт № 12/15 про оцінку транспортного засобу від 30 грудня 2015 року (а.с.19-29 т.2) не підлягає дослідженню та оцінці, оскільки такий доказ не було надано суду першої інстанції та він не був предметом оцінки в місцевому суді.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Враховуючи фактичні обставини по справі, у колегії суддів відсутні підстави для застосування ч. 2 ст. 303 ЦПК України для дослідження нових доказів, наданих позивачем.

Таким чином, колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про відшкодування матеріальної шкоди на загальну суму 11969,80 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано факт та розмір заданих йому моральних страждань, які є взаємоповязаними в даних правовідносинах з фактом завдання матеріальних збитків, що свідчить про недоведеність та безпідставність даних вимог.

Переглядаючи рішення в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Із пунктів 5 та 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач в своїх позовних вимог зазначав, щовідповідачем ОСОБА_3 було завдано йому моральну шкоду, яка виразилася в дискомфорті у вигляді неможливості тривалий час використовувати автомобіль за його прямим призначенням, клопотами по ремонту автомобіля, порушенням нормального звичного укладу життя, переживаннях, емоційній напрузі, невпевненості в собі та відчутті власної трудової неповноцінності, так як його посада за основним місцем роботи потребує постійних і термінових виїздів з використання власного транспорту, тривоги за майбутнє. А тому, просив стягнути 10000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивача щодо завдання йому моральної шкоди, не в повному обсязі врахував характер скоєного ОСОБА_3 правопорушення, а також ступінь і тяжкість страждань перенесених позивачем внаслідок порушення нормального звичного укладу життя, так як його посада за основним місцем роботи потребує постійних і термінових виїздів з використання власного транспорту. Внаслідок ДТП позивач був змушений здійснювати ремонті роботи по відновленню автомобіля, що призвело до зміни його трудових навантажень, та як наслідок потягло за собою моральні страждання, які виразилися в переживаннях, емоційній напрузі та тривозі за майбутнє.

Колегія суддів враховує характер вчиненого відповідачем ОСОБА_3 правопорушення та вважає, що позивачем доведено наявність завданої моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Євробус Полтава», то моральна шкода підлягає стягненню з роботодавця.

Проаналізувавши наявні в справі докази та встановлені фактичні обставини, колегія суддів вважає, що позивачем доведено завдання моральної шкоди в розмірі 3000 грн., який в даному конкретному випадку є розумним, виваженим і справедливим. Тому позовна вимога про стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення, то відповідно підлягає зміні розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні з позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір лише по позовній вимозі майнового характеру.

Позовна вимога немайнового характеру (про стягнення моральної шкоди) не була оплачена судовим збором, тому при вирішенні спору суд повинен вирішити питання стягнення неоплаченого судового збору на користь держави пропорційно до задоволеної вимоги.

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну ( абз. 2 п. 36 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року).

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 та ТОВ «Євробус Полтава» на користь держави підлягає стягненню судовий збір по 121,80 грн. з кожного.

Визначаючи пропорційність задоволених вимог, колегія суддів, враховуючи відмову в задоволенні позовної вимоги майнового характеру та часткового задоволення вимоги немайнового характеру, вважає, що загалом позовні вимоги позивача було задоволено на 25%., а позовні вимоги в задоволенні яких відмовлено становлять 75 %.

З врахування викладеного, на користь відповідача ТОВ «Євробус Полтава» слід стягнути 75 % понесених тим судових витрат. Загалом ТОВ «Євробус Полтава» сплатив 1800 грн. судових витрат по оплаті послуг адвоката, які підтверджені належними і допустимим доказами. Тому, на користь відповідача ТОВ «Євробус Полтава» підлягають стягненню судові витрати в сумі 1350 грн. (1800х75%=1350).

В звязку з тим, що в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено в повністю, то понесені ним судові витрати підлягають стягненню на його користь в повному обсязі, що вірно було здійснено судом першої інстанції.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині відмови в завдоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди та в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 на користь держави та стягнутих з нього судових витрат на користь ТОВ «Євробус Полтава» з постановленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 309 ч.1 п.3,4, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 грудня 2015 рокув частині відмови в завдоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди та в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 на користь держави та стягнутих з нього судових витрат на користь ТОВ «Євробус Полтава» скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробус Полтава», Приватного акціонерного товариства ОСОБА_4 компанія «Брокбізнес про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробус Полтава» на користь ОСОБА_2 3000 (три тисячі) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 121, 80 грн. (сто двадцять одна гривня 80 копійок).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробус Полтава» на користь держави судовий збір в сумі 121, 80 грн. (сто двадцять одна гривня 80 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євробус Полтава» 1350 (одна тисяча триста пятдесят) гривень в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_8

(підпис) ОСОБА_9

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1