Справа №489/1184/15-ц 20.01.2016 20.01.2016 20.01.2016
Провадження №22-ц/784/282/16
Справа 489/1184/15-ц Головуючий першої інстанції: Губницький Д.Г.
Провадження 22-ц/784/282/16 Суддя-доповідач апеляційного суду: Колосовський С.Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Колосовського С.Ю

суддів: Ямкової О.О., Локтіонової О.В.,

за участі секретаря судового засідання Богуславської О.М.,

розглянувши без сторін у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» ( далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору недійсним ,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору.

Позивач зазначав, що в 2007 році в одному із торгівельних центрів м. Миколаєва отримав кредитну картку ПАТ КБ "ПриватБанк" та користувався нею. При цьому ніяких документів для її отримання не підписував, умови та правила користування йому не надавалися. Згодом від працівників банку дізнався про наявність у нього заборгованості.

Посилаючись на те, що між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" ніяких договорів не укладалося, а відповідачем взагалі порушено низку вимог чинного цивільного законодавства, зокрема ст. ст. 10, 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 203, 215 ЦК України ОСОБА_2 просив визнати недійсним кредитний договір між ним та ПАТ КБ "ПриватБанк" та визнати факт відсутності у нього заборгованості перед відповідачем.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 року роз'єднано позовну вимогу ОСОБА_2 до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання факту відсутності заборгованості в самостійне провадження.

Рішенням цього ж суду від 11 грудня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просив його скасувати та ухвалите нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України для визнання недійсним кредитного договору не вбачається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.2 ст. 16, ч.1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

За ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 вказаного Закону врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як клієнту на його вимогу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 13 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк " укладено кредитний договір № б/н, який складається з Заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 отримав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_1 з кредитним лімітом у сумі 2500 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту.

Підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі. Позивач при підписанні спірного кредитного договору погодився з його умовами, не заперечував проти надання кредиту, сплати процентів та інших платежів.

За правилами ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

У той самий час ст. 18 вказаного Закону містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. ч. 5, 6 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Тобто, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте, як судом першої інстанції, так і колегією суддів, не встановлено таких ознак у спірному договорі, а тому відсутні підстави для кваліфікації його умов несправедливими та визнання недійсним договору в цілому.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: