У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання договорів недійсними, за касаційними скаргами ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із указаним вище позовом, у якому просила визнати недійсними договори іпотеки та про задоволення вимог іпотекодержателя, укладені між ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона із донькою ОСОБА_7 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1, наймачем якої раніше був ОСОБА_5

Тривалий час між нею та ОСОБА_5 існує спір щодо користування даною квартирою, який неодноразово вирішувався в судовому порядку. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 квітня 2014 року її разом з донькою вселено у спірну квартиру та з липня 2014 року вони проживають у ній.

24 березня 2015 року їй (позивачці) стало відомо, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 жовтня 2014 року за ОСОБА_5 визнано право власності на вказану квартиру за набувальною давністю. У подальшому, 28 листопада 2014 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір позики, на забезпечення виконання умов якого передав в іпотеку останній спірне жиле приміщення, а 28 лютого 2015 року - договір про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого ОСОБА_6 набула право власності на цю квартиру.

Посилаючись на те, що оспорювані правочини обмежують їх з донькою право користування житлом та позбавляють можливості безкоштовно приватизувати його, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними договір іпотеки від 28 листопада 2014 року № 3946, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Визнано недійсними договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 28 лютого 2015 року № 453, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Стягнуто із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі 243 грн 60 коп. з кожного.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судового збору скасовано. У решті рішення залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого фактично погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_5, неправомірно набувши право власності на спірне житло, всупереч вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку» передав його в іпотеку, чим порушив речові права позивачки та її доньки, як колишніх членів сім'ї наймача.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат між сторонами, апеляційний суд зазначив, що відповідачі відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір звільнені від сплати судового збору.

Висновок судів є правильним з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційні скарги і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2015 року у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик