Справа № 361/7109/15-ц Головуючий у І інстанції Шинкар А. О.
Провадження № 22-ц/780/3030/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 26 27.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

27 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Березовенко Р.В., Воробйової Н.С.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, -

встановила:

у жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що позичив ОСОБА_2 22700 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01 жовтня 2015 року, про що надав письмову розписку 01 жовтня 2013 року.

Посилаючись на те, що відповідач у вказаний строк борг не повернув, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 22700 доларів США, 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, що становить 2483,71 грн., проценти на підставі ст.1048 ЦК України, що становить 189146,62 грн. та судові витрати.

ОСОБА_2 в свою чергу подав зустрічний позов про визнання договору позики недійсним на підставі ст.231 ЦК України, у якому зазначає, що його син ОСОБА_4 у 2008 році купив у ОСОБА_5 автомобіль за 22000 доларів США, але сплатив лише 7000 доларів США.

Решту суми - 15000 доларів США, за усною домовленістю з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 він мав сплачувати ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_5 був винен ОСОБА_3 вказану суму.

Пізніше ОСОБА_4 ще позичив гроші у ОСОБА_3 в сумі 59000грн., що еквівалентно 7400 доларів США.

Отримані в позику гроші ОСОБА_4 частково повернув, а після перенесеного у серпні 2011 року інсульту він став інвалідом І групи, у зв'язку з чим неспроможний сплачувати борг.

01 жовтня 2013 року ОСОБА_2, після телефонної розмови з ОСОБА_3, та під його психічним тиском написав розписку про те, що взяв у останнього в борг 22700 доларів США, яку відправив поштою за місцем проживання ОСОБА_3

Посилаючись на те, що гроші від ОСОБА_3 не отримував, а розписка була написана під його психічним тиском, ОСОБА_2 просив визнати недійсним договір позики, укладений 01.10.2013 року між сторонами.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 731 246 гривень 69 копійок, а також 6 333 гривні 60 копійок за сплачений судовий збір та 3850 гривень за надання правової допомоги.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт, вважає, що суд першої інстанції не з'ясував обставини справи за яким порушення виникло та вину в цьому відповідача.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що під час розгляду справи ОСОБА_2 надав до розгляду дві розписки про отримання спірних грошей від позичальника.

Також, апелянт, вважає, рішенням суду першої інстанції було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також порушення норм процесуального права.

Просив задовольнити заяву ОСОБА_6, про вступ її у процес як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - апелянта ОСОБА_2, також скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті зустрічних позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно письмової розписки від 01 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 взяв кошти у ОСОБА_3 в сумі 22700 доларів США для власних потреб, які зобов'язався повернути до 01 жовтня 2015 року (а.с. 5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, щопозовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення боргу є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а тому підлягають задоволенню.

Крім того, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що договір позики був написаний ним під впливом психічного насильства, не знайшло свого підтвердження.

Також, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції врахував, що позивач тривалий час: протягом 2013 - 2015 років не звертався з відповідними заявами до правоохоронних органів з приводу застосування до нього психічного тиску, а заявив про це лише після звернення ОСОБА_3 до нього з позовом про стягнення боргу, що також, свідчить про відсутність реального психічного насильства.

Крім того, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження безгрошовості позики.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання маєвиконуватисяналежним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором ( ч.1 ст.1051 ЦК України).

При цьому за змістом частини другої статті 1051 ЦК України, при укладені договору позики в письмовій формі ( крімвипадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмистної домовленості представника позичальника з позивачем, або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може грунтуватись на поясненях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимимидоказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК).

Згідно ізчастиною 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.ст.625,1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, то він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України встановлено, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Фізичний чи психічний тиск полягає у вчиненні фізичних чи душевних страждань безпосередньо стороні правочину.

В п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою, як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів або їх майна.

Колегія суддів, вважає, що посилання позивача ОСОБА_2 на те, що договір позики був написаний ним під впливом психічного насильства, не знайшло свого підтвердження.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді