Справа № 313/477/15-ц
Провадження №2/ 313/7/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2016 р. смт. Веселе

Веселівський районний суд Запорізької області у складі: головуючого - судді Нагорного А.О., при секретарі судового засідання Кравцовій О.В., за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_8, про стягнення боргу в порядку регресу,

ВCТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення солідарно з відподачів 34 710,00 грн. в порядку регресу у межах вартості майна отриманого у спадщину після смерті ОСОБА_9, померлого 03.07.2013 р. Ціна позову 69 420,00 грн.

Під час судового розгляду справи, позивачка 23.03.2015 р. позовні вимоги уточнила, про що 25.03.2015 р. подала уточнену позовну заяву, відповідно до якої третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, вступила у справу ОСОБА_8 (а.с.41-42).

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 зазначає, що у липні 2013 року помер її чоловік ОСОБА_9, після його смерті відкрилася спадщина.

Позивачка у позові зазначила, що вона, на підставі ст.2161 ЦК України має право на спадкування у першу чергу. Тому вона у встановлений строк звернулася з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Веселівського районного нотаріального кругу, який завів спадкову справу № 43 за 2013 р. Окрім неї, з заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є батьками спадкодавця та діти спадкодавця ОСОБА_8 і ОСОБА_3. У подальшому ОСОБА_3 від прийняття спадщини відмовилась.

Після відкриття спадщини у шестимісячний строк до неї звернулася ОСОБА_10, яка повідомила, що спадкодавець їй був винний грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США, які він за свого життя отримав від неї в позику згідно розписки від 18.03.2013 р. та зобовязався повернути до 01.12.2013 р. На підтвердження своїх вимог кредитор ОСОБА_10 надала оригінал письмової розписки власноручно написаної спадкодавцем.

27.12.2013 р. вона повернула кредитодавцю позику у сумі 6 000,00 доларів США, про що ОСОБА_10 видала письмову розписку про отримання коштів. Тим самим вона особисто виконала зобовязання перед кредитором за усіх спадкоємців, так як відповідно до вимог закону зазначений борг мав бути повернутий кожним зі спадкоємців особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

ОСОБА_1 у позові зазначає, що вона, як один з боржників, який в повному обсязі виконав обовязки за всіх спадкоємців, набула право регресної вимоги до інших спадкоємців і надала розрахунок розміру вимог до кожного зі спадкоємців,так як відповідно до вимог ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Позивачка надала розрахунок ціни позову, з якого вбачається що вона у наданому розрахунку посилається на офіційний курс гривні до долара США станом на 23.03.2015 р., який становить 23,14 грн. за один долар. Відповідно до даного курсу долара станом на 23.03.2015 р. 6 000,00 доларів США мають еквівалент у гривні 138 840,00 грн. Шляхом ділення на кількість спадкоємців (4) позивачка визначила частку, яка припадає на кожного 34 710,00 грн.

Так як відповідачі в добровільному порядку відмовилися виконати її вимоги, тому вона вимушена звернутися в суд з вимогами про примусове стягнення.

Присутні у судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, представник ОСОБА_2 та третя особа, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3, просили позов задовольнити,судові витрати покласти на відповідачів.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_8, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином,але у судове засідання не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Присутні у судовому засіданні відповідачка ОСОБА_6 та її представник просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з тих підстав, що спадкодавець та позивачка ОСОБА_1 з вересня 1991 року по 03.07.2013 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Договір позики з кредитором ОСОБА_10 спадкодавець уклав 18.03.2013 р. строком до 01.12.2013 р. На думку відповідачки та її представника спадкодавець уклав договір в інтересах сімї, а відповідно до вимог ст.65 СК України договір, укладений одним з подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сімї. Тому, як вважає позивач та його представник, з 6 000,00 доларів США, які за договором позики від 18.03.2013 р. взяв спадкодавець у кредитодавця ОСОБА_10 - 3 000,00 доларів США, припадає на позивачку, як дружину спадкодавця. Друга половина боргу мала б бути розподілена між усіма спадкоємцями. Також позивач не надав доказів на підтвердження щодо кола спадкоємців та розміру отриманої кожним з них спадщини.

Відповідачка ОСОБА_6 та її представник зазначили, що позивачка продала 20 тон зерна пшениці, 30 тон насіння соняшнику, соняшникової олії 2 400,00 кг, вівці в кількості 60 голів, середньою вагою кожна 60 кг, а також комбайн за 35 000,00 грн., легковий автомобіль « Міцубісі» після дорожньо-транспортної пригоди за 900,00 грн. Всього позивачка реалізувала без їхнього відома майна більше ніж на 213 000,00 грн. З отриманих сум, які значно перевищували суму боргів спадкодавця, позивачка дійсно віддала борг кредитору ОСОБА_10, але розрахувалася за договором позики майном спадкодавця, а не власними коштами, які б підлягали стягненню в порядку регресу.

Крім того, в обґрунтування невизнання позовних вимог та у проханні відмови їх задоволення, відповідачка та її представник посилаються на шестимісячний строк, визначений ст.1281 ЦК України, який пропущений позивачкою, а строк позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що у його власності є вантажний автомобіль «ГАЗ» і у звязку з цим до нього звертаються люди про надання послуг з вантажоперевезення. На початку 2014 року він на прохання ОСОБА_1 перевозив чотири тони зерна зі складу с.Братолюбівка на елеватор в смт.Веселе. За розрахунок за надані послуги з вантажоперевезення ОСОБА_1 надала сівалку для посіву зернових культур на земельній ділянці площею 10 га.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона тривалий час знала померлого ОСОБА_12 з яким підтримувала нормальні стосунки. Неодноразово давала йому в борг гроші. Розписки при цьому ніколи від нього не вимагала, так як він був дуже порядною людиною. У березні 2013 року до неї звернувся ОСОБА_12 з проханням позичити 6 000,00 доларів США до кінця року. Вона йому позичила вказану суму, але розписку, як завжди не вимагала. Ініціатором розписки був ОСОБА_12, який сказав що на всякий випадок треба написати. ОСОБА_12 написав розписку у зошиті , який вона йому надала. Про повернення боргу за договором позики вона звернулася через два місяці до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 Перша розмова про повернення боргу відбувалася біля складу. Спочатку віддали 2 000,00 грн., потім після продажу вівців віддали ще 10 000,00 грн. Пізніше віддали ще 36 000,00 грн. Гроші повернула ОСОБА_1, якій вона написала розписку про повернення позики.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 підтвердив свої письмові пояснення надані 24.12.2015 р. і заявив, що у серпні він дійсно за проханням ОСОБА_1 завантажив 20 тон пшениці у «КАМАЗ» у с.Братолюбівка вул.Східна, 10. Розрахунок за погрузну провела ОСОБА_1 (а.с.92).

Вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд встановив наступне.

За приписами ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином до складу спадщини, як випливає зі ст.ст.1216, 1218 ЦК України, входять не лише права, але також і обов'язки спадкодавця. Обов'язки спадкодавця - це договірні та недоговірні майнові зобов'язання, які в силу їх правової природи можуть бути успадковані, тобто не є невід'ємно пов'язаними з особою їх попереднього носія - спадкодавця (ст.1219 ЦК України).

За змістом зазначених правових норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, тобто у правовідносинах, які нерозривно не пов'язані з особою спадкодавця, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця. Таким чином відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Згідно ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

За правилами ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Згідно ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом 6 місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч.ч.2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (присічними, преклюзивними), тобто такими, що не призупиняються, не перериваються й не поновлюються, а тому не пред'явлення кредиторами у встановлені ст.1281 ЦК України строки претензій до спадкоємців припиняє (погашає) належні їм права вимоги.

Згідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Таким чином, у разі смерті боржника, в силу ст.1282 ЦК України, спадкоємці останнього за умови прийняття ними спадщини є боржниками перед кредитором в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При цьому відповідальність спадкоємців за борги спадкодавця носить частковий характер і обмежується вартістю майна, успадкованого цією особою. Проте у виключних випадках, при неподільності предмета зобов'язання, відповідальність спадкоємців буде солідарною (ст.543 ЦК України) і кредитор матиме змогу вимагати виконання вимоги як від усіх спадкоємців разом, так і від кожного з них окремо, причому як повністю, так і в частині боргу. Спадкоємець, який виконав спільне зобов'язання, має право пред'явити зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ст.544 ЦК України).

Згідно зі ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

01.12.2013 р. ОСОБА_9, та ОСОБА_10 уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_9 взяв у ОСОБА_10 у борг 6 000,00 доларів США, про що написав розписку повернути зазначену суму до 01.12.2013 р. (а.с.6).

У правовій позиції, висловленій у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. по справі № 6-63цс13, розписка за своєю суттю про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

03.07.2013 р. ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖС № 265166, виданим Запорізькою сільською радою Веселівського району Запорізької області (а.с. 5,28).

Під час вивчення копії спадкової справи № 43/2013 до майна померлого 03.07.2013 р. ОСОБА_9 суд встановив, що відповідно до ст.1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є: дружина ОСОБА_14 (позивачка); донька ОСОБА_15 (третя особа); донька ОСОБА_16 (тертя особа); мати ОСОБА_6 (відповідач) та батько ОСОБА_7 (відповідач (а.с.26-40)).

Зазначені спадкоємці прийняли спадщину, що підтверджується заявами сторін, які містяться у копії спадкової справи (а.с.27, 33, 34, 36).

06.12.2013 р. ОСОБА_3, яка в справі є третьою особою, від прийняття спадщини, відмовилася на користь ОСОБА_1 (а.с.35).

Згідно інформаційного листа Управління Держгеокадастру у Мелітопольському районі спадкодавцю ОСОБА_9 на праві власності належала земельна ділянка з кадастровим номером :01:020:0010 загальною площею 6,4841 га згідно державного акту серії ЗП № 045453 від 10.11.2005 р. Нормативна оцінка земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації на 2015 рік - 7,019 складає 185 975,42 грн. На момент відкриття спадщини (03.07.2013 р.) з урахування індексації на 2013 рік - 5,619 складає 148 881,02 грн. (а.с.72).

Згідно ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать земельні ділянки.

У відповідності до ч.1 ст.197 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частиною 2 ст.197 ЦК України визначено, якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на імя кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині.

При вивченні копії спадкової справи суд встановив, що свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцям не видавалися, наявність спадкового майна не зазначена.

У спадковій справі є лише заява позивачки ОСОБА_1 від 12.03.2015 р. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадщину - трактор марки МТЗ, моделі 82.1.26 (а.с.38).

Постановою нотаріуса від 16.03.2015 р. позивачці ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом трактор, марки МТЗ, моделі 82.1.26, після померлого 03.07.2013 р. чоловіка ОСОБА_12 - відмовлено.

Суд приймає до уваги вимоги ст.1296 ЦК України, відповідно до якої отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємця, тому відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Відповідно до положень ст.ст.1216, 1218, 1282 ЦК України позивачка ОСОБА_1, третя особа на стороні позивача ОСОБА_8, а також відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є спадкоємцями після померлого ОСОБА_12, стали боржниками по зобов'язанням останнього перед кредитором ОСОБА_10 у розмірі, який відповідає їхнім часткам у спадщині.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 ЦК України.

Суд встановив, що 27.12.2013 р. позивачка ОСОБА_1 повернула кредитодавцю ОСОБА_10 борг в сумі 6 000,00 доларів США спадкодавця за договором позики від 18.03.2013 р., про що ОСОБА_10 на підтвердження повернення боргу надала позивачці розписку (а.с.6).

Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка будь-яких належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України, на підтвердження того, що вона у встановлені ч.ч.2 та 3 ст.1281 ЦК України строки пред'являла до спадкоємців, які є відповідачами у справі вимоги щодо погашення нею особисто заборгованості спадкодавця ОСОБА_9 за договором позики 18.03.2013 р. кредитодавцю ОСОБА_10, суду не надала.

З позовом до відповідачів інших спадкоємців померлого позичальника ОСОБА_9 з вимогою про стягнення частини особисто погашеного нею кредитного боргу останнього лише 02.04.2015 р. (а.с.2-3), тобто з перебігом шестимісячного строку, встановленого частиною 2 статті 1281 ЦК України, коли належне їй право вимоги за приписами частини 4 цієї ж статті вже припинилося.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 08.04.2015 р. по справі № 6-33 цс 15, що прийнята за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України при розгляді цієї справи зробив правовий висновок, відповідно до якого зі смертю боржника зобовязання з повернення кредита включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків предявлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків предявлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України ці судові рішення є обов'язковими для всіх судів України і суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із цими рішеннями Верховного Суду України.

Підстав для відступу від правової позиції, викладеної 08.04.2015 р. у висновку Верховного Суду України у постанові по справі № 6-33 цс 15, з одночасним наведенням відповідних мотивів, суд не вбачає.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Питання із судовими витратами у справі вирішити відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_8, про стягнення боргу в порядку регресу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Веселівський районний суд в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

Веселівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_17

20.01.2016