Справа № 712/2-7431/2011
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на допоміжні приміщення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

29.11.2011 ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до Виконкому Ужгородської міськради мотивуючи наступним. Позивач за договорами купівлі-продажу від 11.02.2010 і від 19.03.2010 придбав квартири, відповідно, № 8 і № 10 у будинку № 13 по вул. Корзо в м. Ужгороді. За квартирами закріплені та перебувають у користуванні позивача розташовані у дворі будинку сараї літ. Ж, Е і Н, що підтверджується довідкою ТОВ «Оір-Сервіс» від 10.01.2011 № 179. Право власності на квартири зареєстровано, що підтверджується витягами КП «БТІ м. Ужгорода» від 10.03.2010 і від 25.03.2010, однак, до витягів не включені вищевказані сараї.

За приписами ст.ст. 182, 334 ЦК України, право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації, це право виникає у власника майна з моменту такої реєстрації. Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» допоміжні приміщення, зокрема, сараї, передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків.

Відтак, позивач є власником сараїв: літ. Ж площею 34,1 кв. м, літ. Е площею 24,2 кв. м, літ. Н площею 22,8 кв. м, чого не визнає відповідач. Між тим, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Посилаючись на ці обставини, на ст.ст. 15, 334, 391, 824 ЦК України, ст.ст. 1, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на сараї: літ. Ж площею 34,1 кв. м, літ. Е площею 24,2 кв. м, літ. Н площею 22,8 кв. м, що розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 13.

Справа розглядалася судом неодноразово, останнім рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.11.2015 у позові відмовлено.

Позивач не погодився з рішенням суду, вказує на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення скасувати, позов задовольнити. На думку сторони, суд, правильно встановивши обставини справи, прийшов до невірних висновків, оскільки неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов невірного висновку про те, що спірні сараї належать на праві спільної сумісної власності усім співвласникам будинку. Натомість, сараї, про які йдеться, належать до придбаних позивачем квартир, а раніше набувалися у власність попередніми власниками за правилами приватизації державного житлового фонду, тому ці обєкти як господарські приміщення є власністю позивача. Через те, що сараї не вносилися окремо до правовстановлюючих документів на квартири, вони не були зазначені і в договорах купівлі-продажу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1, яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника відповідача, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції відмовив у позові через його необґрунтованість і недоведеність по суті. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Сторонами у справах позовного провадження є позивач особа, яка вважає, що її право порушене і яка предявила вимогу про захист порушеного права, і відповідач особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій із метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обовязок належного відповідача усунути порушення права.

Апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення (ст. 303 ч. 3 ЦПК України). За змістом норм ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України, розгляд справи покладається на суд першої інстанції, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі додаткових відповідачів, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 поставила питання про визнання за нею права власності на сараї: літ. Ж площею 34,1 кв. м, літ. Е площею 24,2 кв. м, літ. Н площею 22,8 кв. м, що розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 13. Тобто, поставлено питання про визнання права власності на господарські будівлі (споруди), що за правовою позицією позивача належать до придбаних ним квартир і розташовані на належній до багатоквартирного будинку земельній ділянці.

На підтвердження своїх доводів щодо наявності відповідних прав на це майно в нього, позивач посилався на обставини, повязані із набуттям у власність квартир у будинку № 13 по вул. Корзо в м. Ужгороді: квартири № 10 за договором купівлі-продажу від 11.02.2010, укладеним із продавцем ОСОБА_3 і посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 207 (а.с. 7, 8); квартири № 8 за договором купівлі-продажу від 19.03.2010, укладеним із продавцем ОСОБА_5 і посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 493 (а.с. 10,11); право власності покупця на квартири зареєстроване КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області відповідно 10.03.2010 і 25.03.2010 (а.с. 9, 12).

ТОВ «Оір-Сервіс» видало 10.01.2011 ОСОБА_2 як особі, яка проживає (зареєстрована) в АДРЕСА_1, 10, 10 «а», довідку № 179 про те, що в її користуванні знаходяться сараї, розташовані у дворі будинку (літ. Ж, Е і Н) (а.с. 6). На цю довідку міститься посилання щодо користування ОСОБА_2 сараями, з яких сараї літ. Е і літ. Н указані напівзруйнованими, у технічному паспорті на квартири №№ 8, 10, 10 «а» у будинку № 13 по вул. Корзо в м. Ужгороді (а.с. 13-16, 57-59).

Поряд із цим, у справі містяться матеріали щодо видачі 18.06.2014 ОСОБА_6 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ОСОБА_8, який помер 16.12.2013, до складу спадщини входить квартира АДРЕСА_2, за договором найму цієї квартири від 26.02.1998 у користуванні наймача ОСОБА_8 був сарай, ТОВ «Наш-Добробут» раніше видало ОСОБА_6 довідку від 13.03.2014 № 154 про належність до указаної квартири сараїв літ. Е і Ж (а.с. 25, 33-35, 37-41, 68, 69). Листом від 16.05.2014 № 61, адресованим ОСОБА_2, ТОВ «Наш-Добробут» її повідомило, що довідку від 13.03.2014 № 154, видану ОСОБА_6 щодо належності до квартири АДРЕСА_2 сараїв літ. Е і Ж слід вважати недійсною та помилково виданою (а.с. 72).

Актом від 07.11.2014, складеним комісією ТОВ «Наш-Добробут», із виходом на місце у присутності ОСОБА_2 встановлено, що у дворі будинку по вул. Корзо, 13 у м. Ужгороді будь-які приміщення (сараї) відсутні, на прибудинковій території ведеться нове будівництво споруджено фундамент (а.с. 106).

Саме ОСОБА_6 у порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України як особа, яка не брала участі в справі, в якій суд вирішив питання про її права та обовязки, оскаржила перше ухвалене 29.12.2011 Ужгородським міськрайонним судом рішення, яким позов ОСОБА_2 будо задоволено (а.с. 20-21, 27-29). Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19.11.2014 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.12.2011 було залишене без змін (а.с. 111-113), проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 зазначені судові рішення були скасовані із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права (а.с. 130-131).

Позиція позивача ґрунтується на правилах щодо набуття права власності на нерухоме майно, при цьому, нерухоме майно (нерухомі речі), про право на які йдеться, розглядаються як приналежності головних речей (квартир) (ст. 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182 ч.ч. 1, 2, ст. 186, ст. 190 ч. 1 ЦК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)). Оскільки спірні сараї розглядаються як приналежність квартир і нерозривно повязані із земельною ділянкою (ділянками), на якій вони розташовані, йдеться і про перехід (виникнення у набувача майна) відповідних земельних прав. Відповідно до ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316-319, 321, 328, 373, 386, 395, 396 ЦК України, ст.ст. 78, 81, 83, 90-93, 95, 96, 152, 153, 155 ЗК України, право власності, зокрема, на землю, та право землекористування набуваються громадянами відповідно до закону; захисту підлягають як наявні у власника землі (землекористувача) законні права на землю, так і набуті новим власником (землекористувачем) у законний спосіб відповідні права на землю.

Субєктом права власності на належну до багатоквартирного будинку № 13 по вул. Корзо в м. Ужгороді земельну ділянку є територіально громада м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (ст.ст. 42, 83 ЗК України). У цьому контексті, а також з огляду на положення ст. 8 ч. 1, ст. 355 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 356 ч. 1, ст. 358 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 360, 367 ЦК України, ст. 86 ч. 1, ст. 88 ч.ч. 1, 2, 4, 5 ЗК України, питання, повязані з порядком користування належною до багатоквартирного будинку земельною ділянкою, вирішуються за обовязкової участі власника землі та з урахуванням прав співвласників будинку (власників часток у ньому). Законні власники та користувачі нерухомого майна, в т.ч., землі, вправі захищати свої права на нього.

Отже, за реальними обставинами справи спір виник між ОСОБА_2, яка купила квартири в будинку, з одного боку, та власником земельної ділянки, на якій розташовані обєкти, що на них претендує позивач, і співвласниками будинку, до якого належить земельна ділянка (прибудинкова територія), з іншого боку. Щодо співвласників будинку (власників квартир та/або інших приміщень у ньому) спір має місце щонайменше із тими, які оспорюють (не визнають) права ОСОБА_2 на спірні сараї, вважають їх своїми. З Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради має місце спір у тому разі, коли, зокрема, цей виконавчий орган місцевого самоврядування у межах своєї компетенції чи поза ними вчинив юридично значимі дії, які порушують права позивача, або, навпаки, не вчинив дій, які йому належало вчинити, і т.ін. Виконком може також, за наявності для того підстав, брати участь у справі як відповідач (представник співвласника будинку) у звязку зі здійсненням повноважень щодо управління державним житловим фондом (ст.ст. 13, 15, 18 та інші норми ЖК України). Залежно від конкретних обставин справи, підстав і предмету позову виконком міськради може бути одним з відповідачів, що, у контексті поставленого позивачем питання про визнання права власності на нерухоме майно, не виключає необхідності участі в справі належного відповідача (відповідачів).

Понад те, зазначаючи як підставу для позову про визнання права власності на нерухоме майно відмову виконкому міськради у визнанні цього права, позивач не вказав, про яку відмову йдеться, чи мала вона місце, якщо так, то коли, якими доказами це підтверджується, чи має така відмова юридичне значення, якщо так, то в чому саме полягає порушення прав позивача тощо. У справі немає доказів відповідного звернення ОСОБА_2 до Виконкому Ужгородської міськради та офіційної відмови виконкому у вчиненні конкретних дій, що вказують на невизнання права, або доказів прямого невизнання права власності позивача на нерухоме майно. Натомість у справі наявні дані про те, що виконком міськради спочатку залишав вирішення позову на розсуд суду (а.с. 17), а під час повторного розгляду справи судом першої інстанції представник відповідача вказав на обґрунтованість вимог позову та не заперечував щодо їх задоволення (а.с. 168), отже, не відмовляється визнати право, про яке ставить питання позивач. За таких обставин, правову позицію позивача щодо наявності спору про право цивільне із виконкомом міськради не можна визнати належно обґрунтованою, а можливість врегулювання питання із цим відповідачем у позасудовому порядку втраченою.

Матеріали справи відображають і розуміння дійсної природи спірних правовідносин позивачем, про що свідчить посвідчена нотаріально заява ОСОБА_6 від 20.11.2015 (а.с. 164). Нею ОСОБА_6 підтвердила, що для врегулювання спору з приводу права власності на допоміжні споруди у дворі будинковолодіння № 13 по вул. Корзо в м. Ужгороді та на земельну ділянку у справі, що розглядається, вона 20.11.2015 «крім безкоштовного отримання у власність (за договором дарування) земельної ділянки площею 0,0015 га…, яка примикає до зовнішньої стіни належної» їй «квартири за вищевказаною адресою, отримала від ОСОБА_2 47678,20 грн…, що за курсом НБУ… складає 2000 USD… У звязку з цим, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги у справі № 2-7431/11» вона «визнає».

Представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 ставив питання про залучення її до участі в справі в якості відповідача (а.с. 136), це питання обговорювалося в судовому засіданні 05.06.2015, в якому представник позивача ОСОБА_1 заперечила щодо необхідності залучення цього відповідача, тому у задоволенні зазначеної заявим було відмовлено (а.с. 139).

Таким чином, попри вищенаведене позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і предявив та підтримував у подальшому позов лише до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради за фактичної наявності спору принаймні з одним із співвласників будинку. Співвласники будинку та субєкт права власності на належну до нього земельну ділянку, цивільних прав і обовязків яких стосується спір, не були відповідачами за позовом.

Тож позов був предявлений, а справу було вирішено щодо неналежного відповідача. Особи, які виходячи із суті спірних правовідносин повинні відповідати за позовом, не брали участі у справі, тоді як саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, предявити зустрічний позов (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про цивільні права і обовязки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обовязків сторін стосовно права власності на нерухоме майно та повязаних із ним прав на земельну ділянку мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належні відповідачі співвласники нерухомого майна, із яким повязані відповідні права.

Оскільки ОСОБА_6 та Ужгородська міськрада не брали участі в справі в якості відповідачів, доказів щодо належності Виконкому Ужгородської міськради як відповідача в справі немає, заява про визнання позову ОСОБА_6 та фактичне визнання позову неналежним відповідачем не мають правового значення, таке визнання відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України суперечить закону, порушує права та інтереси інших осіб, тому не могло прийматися судом і правильно було відхилене.

Суд першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 33, ст. 160 ч. 2 ЦПК України, питання про участь у справі власника належної до будинку земельної ділянки не обговорив, загалом не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача (відповідачів) і наявності неналежного відповідача для вирішення спору щодо сторін по суті, що, крім іншого, може тягти наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість вирішення спору по суті, в т.ч., його задоволення, проте, не внаслідок необґрунтованості та недоведеності, а через неналежність відповідача, відсутність у справі належного відповідача (відповідачів), без яких про законність розвязання спору не йдеться. Обґрунтованість чи необґрунтованість позову по суті, в т.ч., питання правового статусу та наявності майна, про визнання права на яке були предявлені вимоги; обставини щодо віднесення конкретних сараїв до відповідних трьох (а не двох) конкретних квартир, як зазначено в позовній заяві, та повязані з цим факти, що підлягають доказуванню; питання щодо належних і допустимих доказів і, зрештою, питання щодо наявності чи відсутності спору та належності обраного позивачем способу захисту порушеного права і закону, який з урахуванням встановлення дійсних обставин справи належить застосувати до вирішення спору, тощо, наразі значення не мають.

Відтак, з урахуванням положень ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3 ЦПК України вирішення справи щодо неналежного відповідача та без участі в ній належного і необхідного для вирішення спору відповідача (відповідачів) є обовязковою підставою для зміни рішення суду, яке щодо власне відмови в позові вірне як таке, тому на підставі ст. 309 ч. 1 п. 4 цього Кодексу апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду змінити та відмовити в позові у звязку з предявленням його до належного відповідача.

Керуючись ст. 8 ч. 8, ст. 303 ч. 3, ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року змінити, у позові ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на допоміжні приміщення відмовити у звязку з предявленням його до неналежного відповідача.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді