РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/4219/15-ц

провадження у справі № 2/0285/91/16

13 січня 2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………....ОСОБА_1

при секретарі………………...ОСОБА_2

з участю:

представника позивача……...ОСОБА_3

відповідача……………...........ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_4

про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням і усунення перешкод в його користуванні, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_4, в якому просив визнати їх такими, що втратили право користуватися житлом в житловому будинку № 74 по вул. Вокзальній в м. Новоград-Волинський Житомирської області (далі Будинок).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить Будинок, в якому також зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_6 та повнолітній син ОСОБА_4, відповідачі по справі. Після розлучення в 2011 році, дружина забрала з Будинку все майно і разом з сином переїхала жити до будинку своїх батьків по вул. Анікушкіна, 27 в м. Новоград-Волинський Житомирської області. З того часу вони в Будинку не проживають, при цьому продовжують перебувати на реєстраційному обліку і добровільно не бажають знятися з реєстрації, чим порушують його права та перешкоджають вільному розпорядженню майном.

13.01.2016 року під час розгляду справи ухвалою суду позовні вимоги в частині до ОСОБА_6 за клопотанням представника позивача були залишені без розгляду у звязку з тим, що 30.12.2015 року вона добровільно знялася з реєстрації в Будинку.

Позивач в судове засідання не прибув, в письмовій заяві до суду від 05.01.2016 року просив справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримав, зазначивши, що жодних домовленостей про проживання відповідачів в Будинку не мав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в частині до ОСОБА_4 підтримала, просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач є її племінником, а позивач рідним братом, який успадкував Будинок за заповітом від їхнього батька. На початку 2011 року дружина позивача вивезла з Будинку все своє та сина, відповідача по справі, особисте майно і всі речі домашнього вжитку, в тому числі і меблі, батареї, котел, санвузол, двері. Відтоді після розлучення до Будинку проживати вони не повертались. Судом було відшкодовано дружині позивача понесені кошти за ремонт Будинку, які вони зробили під час спільного проживання.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог пояснив, що виїхали разом з матірю ОСОБА_6 з Будинку на початку 2011 року вимушено у звязку з тим, що батько, позивач по справі, створив нестерпні умови, заселив туди своїх родичів, що унеможливило їх подальше проживання в Будинку. По досягненні 16 років обрав своїм місцем проживання разом з батьком та за його згодою зареєструвався в Будинку, однак не проживав у ньому тому, що батько також там не проживав і постійно знаходився за кордоном. Оскільки в Будинку проживала рідня батька, фактично був змушений проживати разом з матірю до досягнення повноліття. За тим, з батьком досягли домовленості, що він буде проживати за місцем своєї реєстрації в Будинку після того, як його звільнить батькова рідня, однак після досягнення свого повноліття, тобто після 03.08.2014 року, проживати в Будинок не повертався до 26.12.2015 року. В цей день разом зі своїми речами з метою заселитись приїхав до Будинку, куди його батько впустив через вікно, однак в ньому не залишився проживати і не залишив своїх речей, так як не було ключів від вхідних дверей. Крім того, декілька місяців з кінця липня до осені 2015 року працював за кордоном, а коли повернувся, дізнався, що батько звернувся до нього з даним позовом.

Не заперечив факту свого не проживання у Будинку з 2011 року, проте з поважних причин, оскільки йому чиняться перешкоди в користуванні житлом.

Ще однією з підстав невизнання позовних вимог вважає, що як син власника Будинку має право на його частку, а тому як майбутній співвласник Будинку не може бути визнаний таким, що втратив право на користування житлом в ньому.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить Будинок, який він успадкував, що підтверджується відповідною копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.08.2003 року.

У Будинку, крім власника, також зареєстрований його син ОСОБА_4, відповідач по справі, однак починаючи з 2011 року він в ньому не проживає, його особисті речі в Будинку відсутні та він має інше житло, що підтверджується актами депутатів міської ради від 08.07. та 29.09.2015 року, а також показами свідка ОСОБА_7, допитаної в судовому засіданні.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України «Про власність»).

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

ОСОБА_2 власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад 1 рік.

Наявність конфліктних стосунків між позивачем та матірю відповідача, як колишнім подружжям, не є переконливим свідченням поважності причин не проживання їх спільного сина, відповідача по справі, в спірному Будинку більше одного року. Заслуговує на увагу той факт, що відповідач зареєструвався у Будинку за згодою позивача, однак жодних спроб вселитись в нього як з моменту реєстрації, коли обрав місцем свого проживання разом з батьком, так і з моменту досягнення свого повноліття, тобто з 03.08.2014 року, не вчиняв. А з зустрічним позовом про вселення в Будинок звернувся лише після предявлення даного позову. Його посилання на ту обставину, що він знаходився за кордоном і тому не вселявся в Будинок, не заслуговують на увагу, оскільки, як пояснив сам відповідач, за межами України він знаходився з кінця липня 2015 року лише декілька місяців.

На думку суду єдиною підставою заперечень відповідача з приводу заявлених до нього позовних вимог, є наявність в нього майнових інтересів, повязаних з правом власності на Будинок, що не заперечувалось ним самим в судовому засіданні, оскільки жодних дій, які б свідчили про наміри відповідача дійсно проживати в Будинку, ним вчинено до 19.11.2015 року, тобто до дня відкриття провадження по справі, не було.

Свідок ОСОБА_8, з яким відповідач прибув 26.12.2015 року до Будинку з метою заселитись в нього, не підтвердив суду, що відповідачу чинились позивачем будь-які перешкоди у проживанні в Будинку. Як слідує з показів даного свідка, а також з власних пояснень відповідача, батько впустив його в Будинок, однак відповідач в ньому не залишився та не залишив своїх речей, з якими прийшов. Даний факт суд розцінює, як намагання відповідача штучно створити видимість того, що ним вчинялись дії з приводу заселення у спірний Будинок, не маючи при цьому на меті справжнє бажання проживати в ньому.

Відтак, голослівними є твердження відповідача про те, що позивач перешкоджав йому користуватись Будинком, так як цього належними та допустимими доказами ним не доведено.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, Будинок належить позивачу, ОСОБА_4 син позивача та відповідач по справі понад 1 рік в Будинку не проживає, житловою площею не користується, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги позивача є законними, обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, 209, 212-215ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 391, 405 ЦК України суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком № 74 по вул. Вокзальній в м. Новоград-Волинський Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча О.О. Літвин