АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/175/16 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 635/138/15-ц ОСОБА_1
Категорія: житлові Доповідач: Даниленко В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа: Липецький сектор ГУМВС України в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка в подальшому відмовилась від своїх позовних вимог, звернулись до суду з позовом, у якому вказували на те, що на підставі ордеру на житлове приміщення, виданого навчально-дослідним господарством «Комуніст» у 1996 році, ОСОБА_4 було виділено житловий будинок № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка» Харківського району Харківської області.

За вказаною адресою, на даний час, разом із ОСОБА_4 зареєстровані та проживають: його дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6

Крім того, в 2000 році в зазначеному будинку був також зареєстрований син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - відповідач по справі ОСОБА_2, а з 2005 року й дружина останнього - невістка позивачів ОСОБА_3

У 2006 році відповідачі ОСОБА_3 зібрали всі свої речі, добровільно залишили житловий будинок та наразі проживають у м. Харкові. З того часу житлом вони не цікавляться, про нього не піклуються та комунальних платежів не сплачують, а відтак увесь тягар з утримання житлового будинку лежить на позивачах.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що факт тривалого не проживання відповідачів ОСОБА_3 у спірному будинку на протязі більш ніж семи років підтверджуються численними Актами, складеними в присутності депутата селищної ради від 20.11.2013 року, 24.01.2014 року, 11.03.2014 року, 22.08.2014 року, 26.09.2014 року, а також показаннями багатьох свідків, позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України визнати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка» (фактично «Роганка - 2») Харківського району Харківської області, зобовязавши останніх знятися з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_7 підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не визнав та заперечуючи проти задоволення цих вимог, посилався на їх безпідставність.

При цьому ОСОБА_2 вказував на те, що в спірному житловому будинку, в якому вони зареєстровані разом із батьками, він та його дружина не проживають з поважних причин, оскільки внаслідок виниклого між сторонами конфлікту щодо незаконної приватизації цього житлового будинку, загальною площею 88,50 кв.м., що складається з пяти ізольованих кімнат жилою площею 59,10 кв.м., на імя лише батьків, останні змінили замки на вхідних дверях та створюють реальні перешкоди відповідачам у користуванні житлом.

Крім того, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду першої інстанції з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка - 2» Харківського району Харківської області та вселення в це житлове приміщення, оскільки іншого житла для проживання вони не мають.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 травня 2015 року в прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було відмовлено.

У червні 2015 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Харківського районного суду Харківської області із самостійним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком та вселення в це житлове приміщення, в подальшому подавши клопотання про обєднання цього позову з позовом його батьків в одне провадження для їх спільного розгляду по суті.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року в задоволенні зазначеного клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка» Харківського району Харківської області.

У задоволенні решти заявлених позивачами вимог судом першої інстанції відмовлено з посиланням на те, що прийняте у справі рішення є достатньою підставою для зняття відповідачів ОСОБА_3 з реєстраційного обліку місця проживання в спірному житловому будинку, а тому додаткового вирішення цього питання судом не потребується.

Не погодившись із таким рішенням районного суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просять скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачами ОСОБА_3 вимог у повному обсязі за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї скарги апелянти посилаються на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянти вказують на те, що у спірному будинку вони не проживають з вересня 2014 року, а не з 2006 року, як зазначають позивачі, що встановлено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2014 року, яке набрало законної сили та яким визнано недійсною приватизацію спірного житлового будинку № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка» Харківського району Харківської області, як таку, що була проведена з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» виключно на імя ОСОБА_9, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 без письмової згоди на це відповідачів, які взагалі не були включені до списку осіб на приватизацію зазначеного житла.

При цьому, вони не добровільно залишили спірний будинок (фактичною та офіційною адресою якого є : Харківська область Харківський район, с. Комуніст, відділення «Роганка - 2», буд. № 6), а через конфлікт, який виник у родині в звязку з незаконною приватизацію житла та подальшим її скасуванням у судовому порядку за ініціативою відповідачів, після чого позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінили замки на вхідних дверях у помешкання та створюють відповідачам усілякі перешкоди у користуванні спірним житлом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи частково заявлені позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понад семи років без поважних причин не проживали в житловому будинку № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка» Харківського району Харківської області, а відтак втратили право користування цим житловим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Однак, погодитися з такими висновками районного суду судова колегія погодитися не може, оскільки ці висновки не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать закону.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими Главою 1 Розділу V цього Кодексу, якою врегульовано процедуру перегляду судових рішень в апеляційному порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Право громадян на житло передбачено ст. 1 Житлового кодексу УРСР (далі: ЖК).

Коментована стаття відповідно до ст.ст. 47, 48 Конституції України закріпляє право громадян на житло, як найважливіше соціально-економічне право.

При цьому право на житло, як субєктивне право, тобто таке, що належить конкретній особі на конкретне жиле приміщення в будинку відповідного житлового фонду, виникає в силу передбачених у житловому законодавстві юридичних фактів і отримує свою конкретизацію та деталізацію у відповідних правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Зазначена конституційна норма кореспондується з ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших осіб або прав державних і громадських організацій.

Поняття житла надано законодавцем у статті 379 ЦК України, згідно якої житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст. ст. 6, 64 ЖК житлове приміщення надається наймачу та членам його сімї для постійного в ньому проживання, тобто для використання його за цільовим призначенням (задоволення своїх потреб та розпорядження ним у відповідних межах). Члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть всі обовязки , що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 71 ЖК, на яку посилалися позивачі ОСОБА_3 в обґрунтування заявлених ними вимог, передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї жиле приміщення зберігається за ними на протязі 6 місяців.

Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

У тому разі, якщо тимчасова відсутність особи перевищує шестимісячний строк, наймач, члени його сімї, а також наймодавець вправі звернутися до суду з позовом про визнання цієї особи такою, що втратила право користування житлом.

Відповідно до ст. 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законом строки, провадиться у судовому порядку.

Таким чином, за змістом вказаних правових норм підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є факт відсутності цієї особи в жилому приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин.

Як розяснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сімї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як встановлено по справі, спірним житлом є житловий будинок № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка - 2» Харківського району Харківської області, який був наданий для проживання позивачу ОСОБА_4 разом із сімєю за місцем його роботи в 1996 році ДП «Навчально-дослідне господарство «Докучаєвське» Харківського національного аграрного університету ім. В.В. Докучаєва (а.с. 86).

Згідно довідки виконавчого комітету Роганської селищної ради № 1658 від 26.12.2014 року в зазначеному житловому будинку зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_4 (наймач) та члени його сімї: дружина - ОСОБА_5, син - ОСОБА_2 (зареєстрований 28.09.2000 р.), невістка - ОСОБА_3 (зареєстрована 05.07.2005 р.), а також донька - ОСОБА_6 (а.с. 18).

Реєстрація відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному житлі підтверджується також копією Домової книги та довідками відділу адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Харківській області (а.с. 10-12, 29, 46).

Як встановлено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, житловий будинок № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка» Харківського району Харківської області, 29 грудня 2012 року був приватизований у порядку приватизації державного житлового фонду на імя ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_10 (а.с. 110-113).

Цим же рішенням суду встановлено, що приватизація спірного будинку відбулася з порушенням вимог ч. ст. 2, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та прав відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які помилково не були включені до складу учасників приватизації цього житла, в звязку з чим приватизація зазначеного житлового будинку була визнана незаконною з усіма, випливаючими з цього наслідками.

Факт звернення відповідача ОСОБА_2 до правоохоронних органів з приводу порушення його житлових прав з боку батьків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтверджується відповідними повідомленнями Липецького ВМ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області (а.с. 114, 118).

Як встановлено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2015 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 тимчасово не проживали в спірному житловому будинку № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка-2» Харківського району Харківської області, з поважних причин, а саме: внаслідок неприязних стосунків, що склалися з батьками - позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також відповідних перешкод, які останні створювали їм у користуванні спірним житлом (а.с. 136-138).

Цим же рішенням районного суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою захисту їх порушених житлових прав примусово вселено в спірний житловий будинок та зобовязано ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не чинити перешкод останнім у користуванні житлом, а саме: житловим будинком № 6, що знаходиться в с. Комуніст, відділення «Роганка -2» Харківського району Харківської області.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, а також те, що судом першої інстанції при вирішенні заявленого цивільно-правового (житлового) спору по суті залишилися поза увагою суттєві данні, які мають принципове значення для його правильного вирішення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року, ухвалене по справі, не може бути визнане законним, обґрунтованим, а тим паче справедливим, у звязку з чим судова колегія вважає за необхідне на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимог у повному обсязі за їх безпідставністю.

Що ж стосується розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 47, 48 Конституції України, ст.ст. 1, 6, 9, 64, 71, 72 ЖК УРСР, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 57-61, 213, 214, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 серпня 2015 року, ухвалене по справі, - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Липецький сектор ГУМВС України в Харківській області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку - відмовити за його безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з кожного окремо, на користь ОСОБА_2 по 60 (шістдесят) грн. 90 коп. судового збору, сплаченого останнім при подачі апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: