Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області
Справа № 191/2529/15-ц
Провадження № 2/191/67/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(резолютивна частина)

12.01.2016

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Бондаренко Г.В.

за участю секретаря Силкіной О.Г.

згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу, отриманої за нікчемним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до відповідача з позовною заявою, яка в подальшому була уточнена, про стягнення суми авансу, отриманої за нікчемним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 02 липня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 був письмово укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3.

02 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу аванс у сумі 500 грн., про що він склав розписку. 13 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу другу частину авансу у сумі 2 000 грн., про що відповідач склав розписку. 01 серпня 2012 року позивач остаточно розрахувалась за будинок з відповідачем, сплативши йому 86 000 грн., про що він склав розписку. В сумі виплачені кошти склали 88 500 грн.

Згідно умов вказаного договору, ОСОБА_2 зобов'язався укласти з позивачем договір купівлі-продажу зазначеного будинку та повністю передати їй його у власність не пізніше 20 липня 2012 року. На даний час відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання.

Після остаточного розрахунку ОСОБА_2 передав позивачу лише правовстановлюючі документи на будинок, згідно яких власником даного майна є ОСОБА_3.

Таким чином, ОСОБА_2 безпідставно, зловживаючи довірою позивача, звернув на свою користь належні їй грошові кошти у сумі 88 500 грн., не надавши нічого взамін окрім деяких правовстановлюючих документів на ім'я ОСОБА_3, які не мають матеріальної цінності. Відповідачу ОСОБА_2 на момент укладання спірного договору і на час складання позовної заяви на праві приватної власності дане нерухоме майно не належало.

Про те, що вищезазначене майно не належить відповідачу позивач дізналась вже під час укладення цього договору, але вже після передачі йому першої частини авансу у сумі еквівалентній 1000 доларів США. Після цього відповідач запевнив її, що у нього є домовленість з ОСОБА_3, яка ніби- то одразу ж після повної сплати обумовленої ними раніше суми передасть даний будинок у власність позивача, уклавши з нею нотаріально посвідчену угоду купівлі-продажу. ОСОБА_3 на даний час обіцянки відповідача теж не виконала.

Оскільки сам договір є нікчемним, сплачена позивачем відповідачу сума у розмірі 88 500 грн.- є саме авансом, який був одержаний ним неправомірно і без достатньої на те правової підстави, тому підлягає стягненню з відшкодуванням моральної шкоди. У зв'язку з протиправною поведінкою відповідача позивач постраждала душевно, оскільки хвилювалась і продовжує хвилюватись за свої гроші, а сума 88 500 грн. дуже велика для неї. Окрім того, у зв'язку з відсутністю цих коштів, вона булла позбавлена можливості купити собі якесь інше житло. Спричинену моральну шкоду оцінює у 5 000 грн. Просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь неправомірно одержаний грошовий аванс у сумі 88 500 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у сумі 5 000 грн. (п'ять тисяч грн.); та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує щодо винесення заочного рішення суду.

Відповідач про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить оголошення у газеті «Вісті Придніпровя» №103 (1698) від 29.12.2015 року яка є в матеріалах справи.

Згідно з правилами ст.74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання ( перебування) якого невідоме, викликається через оголошення в пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справі, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Суд, перевірив матеріали справи та наявні у ній докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 02.07. 2012 року між ОСОБА_1М та ОСОБА_2 в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3.(а.с.6).

02 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу аванс у сумі 500 грн., про що він склав розписку(а.с.8). 13 липня 2012 року позивач сплатила відповідачу другу частину авансу у сумі 2 000 грн., про що він склав розписку(а.с.9).

01 серпня 2012 року позивач остаточно розрахувалась за будинок з відповідачем, сплативши йому 86 000 грн., про що ОСОБА_2 склав розписку(а.с.7). В сумі виплачені кошти склали 88 500 грн.

У відповідності до ст. 203 ЦК України, ч.1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно вимог ч.4 ст.203 ЦПК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

На підставі ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У відповідності до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу, зокрема, нежитлового приміщення (нерухоме майно), укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що договір купівлі- продажу між сторонами не був нотаріально посвідчений, він вважається нікчемним.

Згідно до ст. 216 ЦК України, ч.1 - недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; ч.4 - правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін; ч.5 - вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, та оцінивши їх, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , укладаючи письмовий договір від 02 липня 2012 року, мав за мету отримати грошові кошти у розмірі 88500 грн., не маючи наміру виконувати свої зобов'язання та укладати в майбутньому основний договір, оскільки вже не був власником цього нерухомого майна.

Згодом, 01.08.2012 р., після отримання остаточної суми за будинок , ОСОБА_2 зобовязався укласти договір купівлі-продажу зазначеного будинку та передати його у власність ОСОБА_1 не пізніше 20 липня 2012 року,

При цьому, після остаточного розрахунку ОСОБА_2 не попередив заздалегідь позивача, передав позивачу лише правовстановлюючі документи на будинок, але згідно витягу про державну реєстрацію прав та свідоцтва про право власності на нерухоме майно даний житловий будинок належить не ОСОБА_2, а іншій особі ОСОБА_3(а.с.10-11), яка є власником даного майна.

На даний час відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по укладенню договору купівлі- продажу нерухомого майна.

Позивачкою ОСОБА_1 в позовній заяві зазначено декілька норм права, на підставі яких вона просила задовольнити свої позовні вимоги.

Як на правові підстави задоволення своїх вимог позивачка посилається на: ст. 203, 216, 230, 386, 570, 657,1212 ЦК України, тобто: недійсність правочину; правові наслідки недійсності правочину; правочин вчинений під впливом обману; положення про аванс; форма окремих видів договорів купівлі-продажу; загальні положення про зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

За своєю правовою природою ці норми матеріального права регулюють різні правовідносини у галузі зобовязань.

Так , правовідносини з приводу купівлі- продажу відносяться до договірних зобовязань і , крім того, врегульовані нормами Цивільного кодексу України щодо правочинів.

А набуття майна без достатніх правових підстав передбачають відсутність договору між сторонами.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд, також звертає увагу на те, що позивачка ОСОБА_1, хоча і посилається в своїй позовній заяві на норму ст.230 ЦК України, якою передбачена недійсність правочину вчиненого під впливом обману, однак не просить визнати цей договір недійсним , хоча законом передбачено, що угода може бути визнана недійсною тільки за рішенням суду. Після прийняття рішення про визнання угоди недійсною судом можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину, які передбачені ст.216 ЦК України.

Крім того, в позовній заяві позивачка зазначила , що ця угода є нікчемною, оскільки договір купівлі- продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3між нею і ОСОБА_2 був вчинений у простій письмовій формі, що, в свою чергу є іншими підставами позову і визначає інше коло обставин , які підлягають доказуванню в ході судового розгляду.

Однак, недійсність правочину і його нікчемність є взаємовиключними поняттями, які не є тотожними за своїм змістом і за наслідками застосування.

Договір ( а.с.6) на якій позивачка ОСОБА_1 посилається в обґрунтування позовних вимог, як на договір купівлі- продажу нерухомого майна , який є нікчемною угодою, яка не вимагає того, щоб її визнавали недійсною в судовому порядку не є договором купівлі- продажу нерухомого майна, оскільки в ньому зазначено, що гроші передаються, як завдаток. Отже, у суду відсутні підстави для стягнення суми за нікчемним договором.

Оскільки на суд покладений обовязок визначити які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, то суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 склалися домовленості щодо купівлі- продажу житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3.

Однак, суд приймає до уваги те, що відповідно до договору ( а.с.6) позивачем ОСОБА_4 передавалися гроші відповідачу ОСОБА_2 у якості завдатку за покупку житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Ульянових, 53/3.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Разом з тим, розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Згідно ст.570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Разом з тим, при вирішенні цієї справи необхідно враховувати, що право відчужувати майно належить тільки власнику цього майна ( ст.658 ЦК України).

Отже, при підписанні з ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 діяв без достатньої правової підстави, оскільки він не був власником нерухомого майна відносно якого отримував гроші, як завдаток.

Крім того, надані до матеріалів справи договір ( а.с.6), розписки ( а.с.7-9) лише є письмовими доказами факту передачі позивачкою ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 грошей і не підтверджують наявність договірних відносин між сторонами, в розумінні ст.626,638 ЦК України.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, наданих позивачем доказів суд приходить до висновку, що підлягають застосуванню норми 1212, 1213, 1166, 1167 ЦК України.

Суд приймає до уваги те, що вищевказані події вплинули на моральний стан ОСОБА_1М та на її стан здоров'я внаслідок їх тривалості та складності , які оцінюються позивачкою, як надмірні.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Позивач зазначає, що моральна шкода, яка була їй нанесена, внаслідок обману та заволодіння її грошовими коштами, складається з наступного: душевні страждання, оскільки хвилювалась і продовжує хвилюватись за свої гроші, так як сума 88 500 грн. дуже велика для неї. Окрім того, у зв'язку з відсутністю цих коштів, позивач була позбавлена можливості купити собі якесь інше житло.

Такі душевні страждання ОСОБА_1 та додаткові зусилля для організації життя тривають з серпня 2012 року.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку буде обґрунтованим відшкодування моральної шкоди, нанесеної ОСОБА_1 ОСОБА_2, у розмірі 5000 гривень.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 215, 216, 220, 230, 635, 657 ЦК України, ст. 60, ч. 1 ст. 65, ч. 3 ст. 65 СК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, ст.ст. 1, 3, 10, 57-61, 208, 209, 212 -215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2, який народився 18.12.1961 року в м. Синельникове Дніпропетровської області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, неправомірно одержаний грошовий аванс у сумі 88 500(вісімдесят вісім тисяч пятсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_2, який народився 18.12.1961 року в м. Синельникове Дніпропетровської області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, моральну шкоду у сумі 5 000 грн. (п'ять тисяч грн.).

Стягнути з ОСОБА_2, який народився 18.12.1961 року в м. Синельникове Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 Миколаївни03.09.1968 року народження, судові витрати розмірі 1186(одна тисяча сто вісімдесят шість)гривень 60 коп.

На заочне рішення протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний може бути подана апеляційна скарга. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя: ОСОБА_5