Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.у.№333/5610/15
Провадження №22-ц/778/364/16 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

суддів: Сапун О.А.,

Краснокутської О.М.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Управління державної імміграційної служби в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Управління державної імміграційної служби в Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він на підставі реєстраційного посвідчення від 29 вересня 1982 року є власником ? частини будинку АДРЕСА_1. Окрім нього у вказаному будинку зареєстрована також ОСОБА_4, яка не є співвласником вказаного будинку і яка з 2009 року за зазначеною адресою не мешкає, комунальні послуги не сплачує.

З цих підстав просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1, та вирішити питання по судовим витратам.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, допущені порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області доповідь судді, вислухавши доводи представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 1 частини 1 статті 307, статтею 308 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що його постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності об'єктивних даних, які б підтвердили вимоги ОСОБА_3 про відсутність ОСОБА_4 в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин. При цьому надані позивачем докази суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову.

За змістом статей 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У статті 60 ЦПК України зазначено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтями 150,156 Житлового кодексу України власник квартири (будинку) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Члени сім'ї власника квартири (будинку), що проживають разом з ним у квартирі, що йому належать, користується жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Введеним в дію з 1 січня 2004 року Цивільним кодексом України, зокрема статтями 391,396 закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

За положеннями статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34,39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Судом з'ясовано, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 1982 року, виданого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, спадкоємцями після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 в рівних частках є дружина спадкодавця ОСОБА_6 та син ОСОБА_3 ( а. с. 42 ).

06 грудня 1994 року державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори видане свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 є син спадкодавця ОСОБА_3 Спадкове майно складалося з ? частин житлового будинку НОМЕР_1, розташованого по АДРЕСА_1. У свідоцтві зазначено, що на 2/3 частки спадкового майна свідоцтво про право на спадщину ще не видане. Також зазначено, що свідоцтво про спадщину підлягає реєстрації у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації ( а. с. 43-46 ).

З наявних у справі документів вбачається, що на теперішній час за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 29 липня 1982 року, зареєстроване право власності на ? частику житлового будинку АДРЕСА_1, що підтверджується реєстраційним посвідченням Запорізького бюро технічної інвентаризації від 29 вересня 1982 року. Дані про те, за ким зареєстроване право власності на ? частини вказаного будинку в матеріалах справи відсутні ( а. с. 6).

У будинку як член сім'ї ОСОБА_3 зареєстрована онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, опікуном якої до повноліття являлася дружина позивача. Таким чином, з моменту реєстрації у відповідача виникло право користування житловим будинком.

У довідці від 29 липня 2015 року голова квартального комітету № 29 Комунарського району м. Запоріжжя Писарєв зазначив, що ОСОБА_4 за місцем реєстрації не проживає з 2009 року ( а. с. 5 ).

Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги вказану довідку, оскільки вона не являється належним та допустимим доказом, у розумінні положень статей 57-59 ЦПК України, відсутності ОСОБА_4 за місцем реєстрації понад рік без поважних причин.

Будь-які інші докази, які б свідчили, що ОСОБА_4 втратила право користування житлом, позивачем не надано.

До того ж на аркуші справи 18 міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого вбачається, що 03 вересня 2015 року поштова кореспонденція була вручена особисто ОСОБА_4 ( а. с. 18 ).

Суд першої інстанції з урахуванням фактичних обставин справи та наявних у спраі документів дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що спір вирішено неправильно.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі судове рішення залишенню без змін з підстав, передбачених статтею 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: