У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_6, на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року публічнеакціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 7 серпня 2006 року між банком і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 55 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом на строк до 7 серпня 2017 року.

30 серпня 2007 року між банком і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 950 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на строк до 30 серпня 2018 року.

7 грудня 2007 року між банком і ОСОБА_3 укладено кредитні договори, за умовами яких останній отримав кредит у розмірі 22 800 доларів США зі сплатою 13,9 % річних за користування кредитом на строк до 7 грудня 2017 року та в розмірі 52 тис. доларів США зі сплатою 12,9 % річних за користування кредитом на строк до 7 грудня 2037 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань за договорами від 30 серпня 2007 року та від 7 грудня 2007 року банк уклав з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 окремі договори поруки. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, узв'язку з чим станом на 3 серпня 2010 року виникла заборгованість за кредитними договорами в розмірі 127 943 долари 41 цент США.

Ураховуючи викладене, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку кредитну заборгованість у розмірі 127 943 долари 41 цент США в гривневому еквіваленті та судові витрати.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 1 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року, позов ТОВ «Кей-Колект» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Кей-Колект» кредитну заборгованість в розмірі 127 943 долари 41 цент США, що є еквівалентом 1 531 482 грн 60 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Кей-Колект», суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитними договорами не виконав, у такому разі внаслідок порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також, що позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконав, у зв'язку з чим ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, які поручилися за належне виконання позичальником кредитних договорів як солідарні боржники, повинні повернути кредит, а розрахунок заборгованості є вірним.

Протеповністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 7 серпня 2006 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Кей-Колект» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 55 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитом на строк до 7 серпня 2017 року.

30 серпня 2007 року між банком і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 20 950 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на строк до 30 серпня 2018 року. На забезпечення виконання даних кредитних зобов'язань 30 серпня 2007 року банк уклав з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 окремі договори поруки.

7 грудня 2007 року між банком і ОСОБА_3 укладено кредитні договори, за умовами яких останній отримав кредит у розмірі 22 800 доларів США зі сплатою 13,9 % річних за користування кредитом на строк до 7 грудня 2017 року та в розмірі 52 тис. доларів США зі сплатою 12,9 % річних за користування кредитом на строк до 7 грудня 2037 року.

На забезпечення виконання даних кредитних зобов'язань 7 грудня 2007 року банк уклав з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 окремі договори поруки.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, узв'язку з чим виникла заборгованість за кредитними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.

Так, умовами розділу 9 кредитного договору від 7 серпня 2006 року сторони узгодили, що протягом дії договору процентна ставка підлягає зміні в сторону збільшення у разі неналежного виконання позичальником умов договору. При цьому сторони встановили порядок збільшення відповідної процентної ставки, тобто про встановлення іншого розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом направлення поштою рекомендованого листа за адресою, що вказана позичальником банку. Новий розмір процентної ставки застосовується з моменту, вказаного в такому повідомленні.

Розділ 5 кредитних договорів від 30 серпня 2007 року та від 7 грудня 2007 року містить умову, відповідно до якої банк може збільшити розмір процентної ставки внаслідок порушення позичальником умов договору шляхом направлення рекомендованим листом не пізніше ніж за 14 календарних днів відповідного повідомлення позичальнику. Новий розмір процентної ставки буде застосовуватись з дати, що вказана у повідомленні.

Судом установлено, що в матеріалах справи наявні довідки - розрахунки заборгованості за процентами за користування кредитами, в яких сума заборгованості зі сплати процентів обчислена з урахуванням змін процентної ставки за кредитами за певні періоди.

Проте апеляційний суд не перевірив, чи є докази направлення відповідних повідомлень позичальнику.

У ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Так, за своєю юридичною природою порука є договірним зобов'язанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає кілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-35цс15 та від 11 листопада 2015 року № 6-511цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справи вбачається, що з поручителями укладались різні самостійні договори поруки, за якими кожен з них поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні боржники за порушення умов одних і тих самих кредитних договорів.

Проте апеляційний суд не врахував відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки, у зв'язку з чим підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України немає.

Крім того, суд стягнув солідарно з позичальника та поручителів заборгованість за кредитним договором від 7 серпня 2006 року, не звернувши уваги на те, що зобов'язання за цим договором порукою не забезпечувалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2012 року № 6-73цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Проте апеляційний суду порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитних договорів та договорів поруки, не перевірив коли і як було збільшено процентну ставку та наявність обсягу відповідальності поручителів без їх згоди, відсутність підстав для солідарного стягнення з них кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України та дійшов передчасного висновку про залишення без змін заочного рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_6, задовольнитичастково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 21 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко

С.П.Штелик