АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/395/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/5 частини від всіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 13 травня 2015 року до закінчення дочкою навчання або досягнення 23 років в залежності від того, яка з цих подій настане раніше.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею додаткові витрати на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 4 800,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави недоплачену суму судового збору в розмірі 243,60 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої доньки, оскільки він не має можливості надавати матеріальну допомогу, на його утриманні перебувають дружина, батько похилого віку та малолітній син. Зазначає, що положення ст. 185 СК України стосуються лише батьків неповнолітньої дитини, в той час як ОСОБА_3 є повнолітньою особою, а тому у суду були відсутні підстави для стягнення додаткових витрат на її утримання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

В судове засідання ОСОБА_2, ОСОБА_3 не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглядати справу за їх відсутності, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 03 листопада 1995 року по 18 лютого 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5).

Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Відповідно до довідки № 34/388 від 24 березня 2015 року, виданої Київським національним торговельно-економічним університетом, ОСОБА_3 є студенткою першого курсу денної форми навчання факультету обліку, аудиту та економічної кібернетики Київського національного торговельно-економічного університету. Закінчує навчання за навчальними планами бакалавр в червні 2018 року (а.с.8).

Відповідно до довідки № 466/3-177 від 27 квітня 2015 року, виданої Нацональною академією внутрішніх справ України, ОСОБА_3 є студенткою 1-КА курсу юридично-психологічного факультету навчально-наукового інституту заочного навчання Національної академії внутрішніх справ України (а.с.9).

12 серпня 2014 року між Національною академією внутрішніх справ з однієї сторони і ОСОБА_3 з іншої сторони, було укладено договір № 14/84-КА, відповідно до умов якого Національна академія внутрішніх справ за рахунок коштів студента надає йому платну освітню послугу, а саме: здійснює підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «Бакалавр» на заочній формі навчання за напрямком підготовки «Правознавство». Студент оплачує Національній академії внутрішніх справ вартість навчання в порядку та у розмірі, зазначеному в цьому договорі. Строк навчання студента становить 5 років (10 семестрів). Загальна вартість освітньої послуги становить 47 000,00 грн. Розмір плати за один семестр навчання протягом всього строку навчання становить 4 700,00 грн. (а.с.7).

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та додаткових витрат на дитину, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від його доходу щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання чи до досягнення дитиною двадцятитрьохрічного віку, залежно від того яка з цих обставин настане першою. Стягувати з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на оплату навчання доньки ОСОБА_3, яка продовжує навчання у Національній академії внутрішніх справ України в розмірі 800,00 гривень щомісяця (з урахуванням послуги банківської установи за здійснення грошових переказів та розрахунків) до закінчення навчання чи до досягнення останньою двадцятитрьохрічного віку, залежно від того яка з цих обставин настане першою. Стягнути з ОСОБА_1, на її користь додаткові витрати на оплату навчання ОСОБА_3, яка продовжує навчання у Національній академії внутрішніх справ України, в розмірі 4800,00 гривень за перший та другий семестр навчання, до досягнення останньою повноліття та 2 375,00 гривень за третій семестр навчання, що становить 1/2 витрат на навчання, згідно договору про надання освітніх послуг та з урахуванням послуг банківської установи за здійснення грошових переказів та розрахунків.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/5 частини від усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 13 травня 2015 року і до закінчення дочкою навчання або досягнення 23 років в залежності від того, яка з цих подій настане раніше, та стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею додаткові витрати на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 4 800,00 грн. В іншій частині позовних вимог судом було відмовлено.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції в повному обсязі.

Так, відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Визначаючи розмір аліментів на повнолітню доньку, суд взяв до уваги матеріальний стан позивачки, а також матеріальний стан відповідача, врахувавши при цьому, що відповідач працює, має постійний заробіток, на його утриманні перебуває малолітній син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, і обґрунтовано визначив розмір аліментів щомісячно в розмірі 1/5 частини всіх видів доходів відповідача з 13 травня 2015 року і до закінчення дочкою навчання або досягнення 23 років в залежності від того, яка з цих подій настане раніше, з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої доньки, оскільки він не має можливості надавати матеріальну допомогу, як безпідставні та такі, що спростовуються матеріалами справи.

ОСОБА_1 посилається на те, що на його утриманні перебуває дружина, малолітній син, батько-пенсіонер. В той же час, в ході апеляційного розгляду встановлено, що батько відповідача має інше місце проживання, отримує пенсію у розмірі 1750 грн., відповідач має брата ОСОБА_9, 1969 рокународження, який також зобов'язаний надавати допомогу, у разі потреби, своєму батькові-пенсіонеру. Дружина відповідача працює та отримує заробітну плату. Наявність малолітньої дитини - сина, 2007 року народження, врахована судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідача не містить, в ході апеляційного розгляду такі обставини не встановленіє

Доводи ОСОБА_1 про те, що з 24 листопада 2015 року його було звільнено з посади логіста ТОВ «Лофінк Спайс» на підставі ст. 38 КЗпП України не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення вказана обставина не існувала, а тому відхиляються колегією суддів. При цьому колегія суддів враховує той факт, що відповідач звільнився за власним бажанням після ухвалення рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, є працездатним, обмежень у працевлаштуванні за станом здоров'я не має, а також не позбавлений можливості порушити питання про звільнення від сплати аліментів у разі відсутності роботи в майбутньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину, суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Крім того, обов'язковою є умова, що ці витрати стосуються лише дитини, тобто, особи до досягнення нею 18 років.

До особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Відтак, сам факт навчання дитини у вищому навчальному закладі на контрактній основі не є особливою обставиною, яка породжує обов'язок відповідача брати участь у додаткових витратах на дитину в порядку ст. 185 СК України.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 витрат, пов'язаних з оплатою вартості за перший та другий семестр її навчання у Національній академії внутрішніх справ України в розмірі 4800,00 грн., що складає 1/2 частину витрат на оплату навчання, понесених ОСОБА_2

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в частині відмови в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 800,00 грн. щомісяця (з урахуванням послуг банківської установи за здійснення грошових переказів та розрахунків) та додаткових витрат на оплату навчання доньки ОСОБА_3 за третій семестр у розмірі 2 375,00 грн., сторонами оскаржено не було, а тому відповідно до положень ст. 303 ЦПК України у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки правильності висновків суду у цій частині.

Таким чином, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року, в частині вирішення позовних вимог про стягнення понесених додаткових витрат на дитину, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення понесених додаткових витрат на дитину скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: В.М. Ратнікова

В.В.Соколова