Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№336/6469/14 Головуючий у 1-й інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/778/192/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_2
суддів:ОСОБА_3
ОСОБА_1
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року за позовом Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2014 року ЗОКС «Довіра» звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 03 жовтня 2005 року між ЗОКС "Довіра" та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 7364, на підставі якого остання отримала кредит в розмірі 105 000 грн. на 36 місяців, тобто до 03.10.2008 року, зі сплатою відсотків в розмірі 2 % щомісячно наперед від залишку суми неповерненого кредиту.

Відповідно до додаткової угоди від 02.10.2008 року до кредитного договору № 7364 від 03.10.2005 року позивач та ОСОБА_5 дійшли згоди щодо продовження строку виконання зобов'язання за цим договором ще на 36 місяців, тобто до 03.10.2011 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 03.10.2005 року з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір поруки.

Крім того, 03.10.2005 року між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладений договір іпотеки, за яким відповідачі в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Однак, ОСОБА_5 неналежним чином здійснювала сплату, нерегулярно та не в повному обсязі. У зв'язку з чим, позивачем 19.03.2009 року було прийнято рішення про розблокування нарахування процентів з 01.04.2009 року, про що ОСОБА_5 була повідомлена в цей же день. Станом на 18.02.2015 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором становить 168 757,46 грн., з яких: 66 183,96 грн. - залишок боргу по кредиту, 102 573,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ЗОКС "Довіра" подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 7364 від 03.10.2005 року, що укладений між Запорізькою обласною кредитною спілкою "Довіра" та ОСОБА_5, в розмірі 167 005 (сто шістдесят сім тисяч п'ять) грн. 50 коп., з яких: 66 183 (шістдесят шість тисяч сто вісімдесят три) грн. 96 коп. - залишок тіла кредиту, 100 821 (сто тисяч вісімсот двадцять одна) грн. 54 коп. - відсотки за користування кредитом, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3935, виданого 11.03.1996 року Шевченківською районною адміністрацією м. Запоріжжя, та була передана в іпотеку на підставі договору іпотеки від 03.10.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстровано у реєстрі за № 1830, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Суд попередньої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем пропущено строк пред'явлення вимог до майнових поручителів відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, а також строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, для задоволення яких може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Проте, з такими висновками суду не погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що 03.10.2005 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_5, як членом кредитної спілки, було укладено кредитний договір № 7364, на підставі якого остання отримала кредит в розмірі 105 000 грн. на 36 місяців, тобто до 03.10.2008 року, зі сплатою відсотків в розмірі 2 % щомісячно наперед від залишку суми неповерненого кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 03.10.2005 року між позивачем та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки, за яким відповідачі передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3, що належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3935, виданого 11.03.1996 року Шевченківською районною адміністрацією м. Запоріжжя. За домовленістю сторін загальна вартість предмету іпотеки складає 105 000 грн.

Договір іпотеки є чинним, не скасований, не оскаржений сторонами.

02.10.2008 року між ЗОКС «Довіра» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду, відповідно до якої строк виконання зобовязань за кредитним договором продовжений на 36 місяців, тобто до 03.10.2011 року.

12.01.2009р. позивач, розглянувши звернення ОСОБА_5 щодо її скрутного матеріального стану та неможливості виконувати умови щодо сплати за кредитним договором належним чином, погодив з нею порядок сплати, надавши відповідний графік сплат, при цьому було погоджено, що ОСОБА_5 вносить до каси щомісячно 19-го числа грошову суму в розмірі 2 698,94 грн., починаючи з січня 2009 року по січень 2012 року.

Крім того, з 14.01.2009 року ЗОКС «Довіра» заблокувала нарахування процентів за договором.

Однак, після отримання відповіді на звернення ОСОБА_5 неналежним чином здійснювала сплату, нерегулярно та не в повному обсязі. У зв'язку з чим, 19.03.2009 року позивачем було прийнято рішення про розблокування нарахування процентів з 01.04.2009 року, про що ОСОБА_5 була повідомлена.

Відповідно до наданого позивачем апеляційному суду детальному розрахунку станом на 18.02.2015 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором становить 168 617,46 грн., з яких: 66 183,96 грн. - залишок тіла кредиту, 102 433,50 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави Позика, якщо інше на встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання .

Згідно зі ст. 589 ЦК України та ст. 20 Закону України „Про заставу у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Частиною пятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобовязань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Суд встановив, що на час ухвалення рішення основне зобовязання боржником не виконане.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Законодавцем чітко розмежовуються права та обов'язки майнового та фінансового поручителя.

У п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» дано роз'яснення, що при вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України "Про заставу" , статей 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки.

Таким чином, висновок суду що позивачем пропущено строк пред'явлення вимог до майнових поручителів відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України є помилковим.

Не можливо погодитися і з висновком суду про те, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідачем зроблено заяву про застосування наслідків спливу позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

ОСОБА_5 періодично сплачує заборгованість за кредитним договором. Так, із розрахунку вбачається, що погашення заборгованості по тілу кредиту позичальник здійснювала: у листопаді, грудні 2005 року, у грудні 2006 року, у січні - квітні, червні, серпні, жовтні 2007 року, у лютому - травні, серпні 2009 року, у серпні, листопаді 2010 року, у лютому - серпні, жовтні, грудні 2011 року, січні, квітні, травні, липні, серпні, жовтні, листопаді 2012 року, січні, лютому, травні 2013 року, травні, липні, жовтні, листопаді 2014 року.

Погашення заборгованості по процентам за користування кредитом відбувалося у жовтні-грудні 2005 року, січні-квітні, червні, серпні, грудні 2006 року, січні-квітні, червні, серпні, жовтні, листопаді 2007 року, у січні, березні, серпні-жовтні 2008 року, у лютому-серпні, листопаді, грудні 2009 року, березні, травні-серпні, жовтні-грудні 2010 року, січні-квітні, червні 2011 року, лютому, квітні, травні, липні, серпні, жовтні, листопаді 2012 року, у січні, лютому, травні, жовтні, листопаді 2014 року.

ОСОБА_5 сплачувала заборгованість як у більшому, так і в меншому розмірі, ніж передбачено умовами кредитного договору. Крім того, як вбачається з копій квитанцій, у них ОСОБА_5 не зазначала за який період вона сплачує заборгованість.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Таким чином, у відповідності до ст. 264 ЦК України дії ОСОБА_5 з часткового погашення боргу переривали перебіг строку позовної давності, а тому строк позовної давності не сплив на час пред'явлення позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд вищевикладене не врахував і не мотивував свого висновку щодо неприйняття вказаних платежів як доказу переривання перебігу строку позовної давності.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Разом із тим, відповідно до квитанцій від 28.08.2014 року, 11.09.2014 року та 15.10.2014 року ОСОБА_5 сплатила на користь ЗОКС «Довіра» відповідно 500 грн., 500 грн. та 611,96 грн. За положеннями п. 10 кредитного договору, у випадку виникнення простроченої заборгованості позичальник сплачує спілці спочатку повну заборгованість по процентам, потім заборгованість по основній сумі кредиту, після чого в останню чергу сплачуються штрафи та спричинені спілці збитки.

Проте, позивачем вказана сума 1611,96 грн. (500+500+611,96) зарахована не на погашення відсотків за користування кредитом, а в якості судового збору за подання позову, тоді як з позовом до суду ЗОКС «Довіра» звернулася 19.08.2014 року.

Таким чином, заборгованість по процентам за користування кредитом становить 100 821,54 грн. (102 433,50 грн. - 1 611,96 грн.).

Отже, заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором станом на 18.02.2015 року становить 167 005 грн. 50 коп., з яких: 66 183 грн. 96 коп. - залишок тіла кредиту, 100 821 грн. 54 коп. - відсотки за користування кредитом.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 167 005 грн. 50 коп., з яких: 66 183 грн. 96 коп. - залишок тіла кредиту, 100 821 грн. 54 коп. - відсотки за користування кредитом.

За таких обставин, ухвалене в справі судове рішення не може вважатися законним й обґрунтованим, тому, відповідно до ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів вбачає підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення в справі про часткове задоволення позову.

Окрім цього, необхідно зазначити, що відповідно до вказаної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 жовтня 2015 року, якою попереднє рішення апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року скасовано, касаційний суд зазначив, що апеляційний суд частково задовольняючи позов в розріз вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не зазначив в грошовому вираженні початкову ціну реалізації предмета іпотеки, що не відповідає правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року №6-61цс15.

Колегія суддів, зазначає, що на час ухвалення даного рішення вказана правова позиція Верховним Судом України була змінена.

Відповідна змінена правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15.

У вказаній постанові від 23 грудня 2015 року Верховний суд України зазначив, що відповідно до частини шостої статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку" та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

За таких обставин, колегія суддів виходячи з вказаної останньої правової позиці Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі №6-1205цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів, визначає початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 витрати по сплаті судового збору у суді першої та апеляційної інстанцій в загальному розмірі 2 455,75 грн. (1 611,96 грн. + 843,79 грн.). Отже, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню у рівних частках судовий збір по 613,94 грн. (2 455,75 грн. /4) з кожного.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2015 року по цій справі скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позов Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 7364 від 03.10.2005 року, що укладений між Запорізькою обласною кредитною спілкою "Довіра" та ОСОБА_5, в розмірі 167 005 (сто шістдесят сім тисяч п'ять) грн. 50 коп., з яких: 66 183 (шістдесят шість тисяч сто вісімдесят три) грн. 96 коп. - залишок тіла кредиту, 100 821 (сто тисяч вісімсот двадцять одна) грн. 54 коп. - відсотки за користування кредитом, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло № 3935, виданого 11.03.1996 року Шевченківською районною адміністрацією м. Запоріжжя, та була передана в іпотеку на підставі договору іпотеки від 03.10.2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстровано у реєстрі за № 1830, шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 судовий збір по 613,94 грн. з кожного на користь Запорізької обласної кредитної спілки «Довіра».

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: