24.02.2016 Справа № 756/4715/15-ц
Справа пр.№2/756/268/16
ун.№756/4715/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2016 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - Великохацької В.В.
при секретарі - Приходько І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
У квітні 2015 року позивач публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит"), правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого позивачем надано ОСОБА_1 кредит у сумі 198000,00 доларів США, строком на 15 років з 11.10.2007 року до 10.10.2022 року. Процентна ставка за користування кредитом була встановлена у розмірі 14% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором.
15.05.2008 року та 22.08.2008 року було укладено додаткові угоди до кредитного договору від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10.
Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10, ОСОБА_1 передала ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 про що між сторонами було укладено іпотечний договір від 11.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №3838 (заборону відчуження предмета іпотеки зареєстровано в реєстрі за №3839) та додатковий договір №1 від 15.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрований в реєстрі за №1368.
ОСОБА_1 одержав та використав за цільовим призначенням кошти, отримані в кредит.
П.п.3.2.,4.1 кредитного договору від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 передбачено обов'язок позичальника повністю повернути одержаний кредит та сплачувати нараховані банком проценти у порядку та терміни, встановлені договором.
Проте позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує щомісячно платежі у розмірі та порядку, визначеному договором.
Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.06.2010 року у справі №2-2424/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_1 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість за кредитним договором від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 в сумі 2222081,84 грн. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29.10.2010 року вказане рішення залишено без змін. Зазначене судове рішення набрало законної сили.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки в судове засідання суд не повідомила.
Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні.
Представник третьої особи Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила.
За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого позивачем надано ОСОБА_1 кредит у сумі 198000,00 доларів США, строком на 15 років з 11.10.2007 року до 10.10.2022 року. Процентна ставка за користування кредитом була встановлена у розмірі 14% річних. Погашення кредиту здійснюється шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором (а.с.19-21).
15.05.2008 року та 22.08.2008 року було укладено додаткові угоди до кредитного договору від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 (а.с.23-24).
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному договором, були надані ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" ОСОБА_1, які він використав за цільовим призначенням.
П.п.3.2.,4.1 кредитного договору від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 передбачено обов'язок позичальника повністю повернути одержаний кредит та сплачувати нараховані банком проценти у порядку та терміни, встановлені договором.
У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Однак ОСОБА_1 систематично не виконував взяті на себе за кредитним договором від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, допустив заборгованість зі сплати кредиту та процентів за його користування.
Ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Ч.1 ст.550 ЦК України встановлено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.
Згідно з п.6.1. кредитного договору від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.
У відповідності до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.
З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що пред'явленням вимоги до позичальника є як направлення йому вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, так і пред'явлення до нього позову.
П.3.5. кредитного договору від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 у випадку несвоєчасного повернення кредиту або несвоєчасної сплати процентів за користування кредитними ресурсами, як у випадку настання строку повернення кредиту (його частини) та/або строку сплати процентів, так й у випадку виникнення відповідно до умов цього договору зобов'язання позичальника достроково повернути кредитні ресурси та сплатити проценти, банк має право видати наказ про примусову сплату боргового зобов'язання.
Судом встановлено, що заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09.06.2010 року у справі №2-2424/10 стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_1 на користь ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" заборгованість за кредитним договором від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 в сумі 2222081,84 грн. (а.с.31-32). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29.10.2010 року вказане рішення залишено без змін (а.с.34). Зазначене судове рішення набрало законної сили.
Ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Відповідно до норми ч.6 ст.3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Згідно з ч.1 ст.3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.
Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10, ОСОБА_1 передала ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит", в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 про що між сторонами було укладено іпотечний договір від 11.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л. та зареєстрований в реєстрі за №3838 (заборону відчуження предмета іпотеки зареєстровано в реєстрі за №3839) та додатковий договір №1 від 15.05.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.Л., зареєстрований в реєстрі за №1368 (а.с.26-30).
Ч.1 ст.33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
За приписами ч.1 та ч.2 ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
У відповідності до роз'яснень, викладених у п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", невиконання вимог ч.1 ст.35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч.3 ст.33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст.124 Конституції України).
П.10. іпотечного договору від 11.10.2007 року визначено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотеко держателем самостійно на умовах цього договору.
П.11.3.1. іпотечного договору від 11.10.2007 року передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".
Оскільки позивач не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, він відповідно до положень ст.39 Закону України "Про іпотеку" звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Відповідно до ст.25 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувала; заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.
Крім того, відповідно до п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
У зв'язку з наведеним, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотеко держателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 17 ЦК України має право вимагати застосування його судом.
Крім того, відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.
У постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 11.12.2013 року по справі №6-124цс13 Верховним Судом України зазначено, що відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі ст.256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпоектодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.
У договорі іпотеки від 11.10.2007 року вказана заставна вартість предмета іпотеки. Так, заставна вартість квартири АДРЕСА_1 визначена сторонами у сумі 1253100,00 грн. (а.с.26-29). Інших доказів на підтвердження вартості предмета іпотеки сторонами не надано.
Таким чином, сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 11.10.2007 року №26-07-Ил/10 перевищує вартість предмета іпотеки за іпотечним договором від 11.10.2007 року.
Стосовно клопотання третьої особи ОСОБА_1 щодо застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості, процентів за користування кредитом і пені, а також звернення стягнення на предмет іпотеки, що є, на його думку, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, то слід зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
За приписами ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
ОСОБА_1 є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тому суд не бере до уваги заяву третьої особи про застосування строків позовної давності, оскільки ОСОБА_1 в даному випадку не є стороною в цивільному процесі, а позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. З огляду на ст.3 цього Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці,що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
Таким чином, суд приходить до висновку, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".
У відповідності до ст.88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 243,60 грн.
З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 520, 521, 526, 530, 533, 536, 549-552, 610, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст.ст.33, 35, 38-40 Закону України "Про іпотеку" та, керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про звернення стягнення на предмет іпотеки, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" судовий збір у сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 (шістдесят) копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Суддя В.В. Великохацька