У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Сваричівська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області, відділ Держземагентства у Рожнятівському районі Івано-Франківської області, відділ містобудування і архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні дорогами загального призначення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківскої області від 06 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: Сваричівська сільська рада Рожнятівського району Івано-Франківської області, відділ Держземагентства у Рожнятівському районі Івано-Франківської області, відділ містобудування і архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про усунення перешкод у користуванні дорогами загального призначення. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,1207 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). У власності відповідачів знаходяться земельні ділянки, повз яких проходить дорога загального призначення. Її звернення до суду зумовлене тим, що відповідачі зменшили проїжджу частину дороги загального призначення, шляхом перенесення огорож їх домоволодінь. Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила усунути їй перешкоди у користуванні АДРЕСА_1 шляхом демонтажу відповідачами самовільно встановлених огорож на проїзній частині вулиці.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківскої області від 06 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач не є суб'єктом права вимоги про знесення самочинного будівництва, а саме огорожі відповідачів, а також те, що нею не було надано належних доказів щодо здійснення відповідачами їй перешкод у користуванні дорогою.

Проте повністю погодитись з висновками судів не можна з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 на праві власності належить земельна ділянка розміром 0,1207 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 4).

Відповідачу ОСОБА_8 на праві приватної власності належить домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 34) та виділена земельна ділянка під забудову, площею 0,07 га за цією адресою (а.с. 78-83).

Відповідно до будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику ОСОБА_10, останньому виділена земельна ділянка площею 0,08 га по АДРЕСА_3 (а.с. 72-77).

Відповідачу ОСОБА_9 належить земельна ділянка площею 0,1446 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, цільове призначення якої визначено для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (а.с. 24).

Відповідно до листа відділу містобудування та архітектури Рожнятівської районної державної адміністрації від 13 вересня 2013 року № 16/01-15, ширина вулиці (проїзної частини) у спірній її частині згідно проведених комісією обмірів становить в різних місцях від 3,30 м до 4,40 м. Також зауважено, що зважаючи на сформовану існуючу забудову та невідповідність даної ділянки дороги не тільки нормативним параметрам житлової вулиці, але і мінімальної ширини внутріквартального односмугового проїзду (3,5 м), комісія вважає за можливе передбачити розширення частини існуючої вул. Грушевського до мінімальної нормативної ширини - 7,0 м при односторонній забудові (6 м. - проїзна частина , 1,0 м - тротуар), або 8,0 м при двосторонній забудові (6.0 м - проїзна частина, 1.0 м - тротуар по обидві сторони) відповідно до табл. 7.3 п.7.36 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» (а.с. 6).

Згідно з витягом із рішення Сваричівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 29 вересня 2013 року (а.с. 8), мешканців вул. Грушевського, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6 до 01 грудня 2013 року зобов'язано привести свої огорожі в межах передбачених схемою відповідно таблиці 7.3 п. 7.36 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудови міських сільських поселень», або згідно своїх будівельних паспортів на забудову земельних ділянок (а.с. 8).

За змістом листа Сваричівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 05 січня 2015 року № 9/02-26 (а.с. 33) вул. Грушевського належить до житлової вулиці на підставі генерального плану забудови с. Сваричів. На даний час ширина частини вул. Грушевського від домоволодіння ОСОБА_8 до вул. Довга становить від 3,5 м до 5,0 м. Громадяни ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_6 перенесли свої огорожі, ОСОБА_14 переніс свою огорожу частково.

Листом ДП «Діпромісто» від 17 березня 2015 року № 7/131 на звернення позивача було надано відповідь, у якій зазначено, що відповідно до генерального плану с. Сваричів Рожнятівського району Івано-Франківської області, розробленого інститутом «Івано-Франківськагропроект» у 1988 році ширина вул. Грушевського в червоних лініях орієнтовно становить 8-10 м. В даний час на замовлення Сваричівської сільської ради ними розробляється проектна документація «Зміни до генерального плану села Сваричів», якою ширина вул. Грушевського не змінюється.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; своєчасно сплачувати земельний податок; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

Згідно зі ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст. 155 ЗК України).

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішується земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні дорогою загального призначення, суд першої інстанції, в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, не перевірив в повному обсязі фактичних обставин справи, які мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. Зазначаючи про недоведеність позовних вимог, суд першої інстанції не з'ясував чи порушено право позивача на здійснення володіння, розпорядження та користування її земельною ділянкою, внаслідок самовільно встановлених відповідачами парканів (огорож),не перевірив чи використовувалась спірна частина земельної ділянки, яка не була відведена жодній із сторін у встановленому законом порядку, з урахуванням положень п. 3.22, 7.36 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень», які передбачають ширину певних категорій доріг. Суд першої інстанції зазначаючи, що ДБН 360-92** «Містобудування. Планування міських та сільських поселень» обов'язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об'єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень, з урахування положень ст. 376 ЦК України, зауважив, що позивач не є суб'єктом права вимоги про знесення самочинного будівництва (парканів) відповідачів, не з'ясувавши при цьому належним чином чи існують перешкоди зі сторони відповідачів таким облаштуванням парканів відповідно до приписів рішення Сваричівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області від 29 вересня 2013 року (а.с. 8) та чи відповідають вони правилам добросусідства, чи не порушує недотримання відповідачами норм встановлених для доріг загального призначення прав позивача.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним у справі викопіюванню з генплану забудови с. Сваричів місця розташування вул. Грушевського та будинок володінь ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (а.с.84), схемі існуючих меж дороги (вул. Грушевського) с. Сваричів (проектним пропозиціям) (а.с. 85), не враховано неодноразові звернення позивача до державних органів та органів місцевого самоврядування з приводу вирішення питання розмірів дороги загального користування вул. Грушевського у с. Сваричів Рожнятівскго району Івано-Франківської області.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не звернув уваги, що за положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, проте при цьому не перевірив належним чином чи мають місце такі перешкоди.

Апеляційний суд, в порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін, зазначивши, що Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування покладено на відповідні інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, проте з позовом про приведення відповідачами споруджених огорож відповідно до будівельних норм та правил, орган місцевого самоврядування не звертався, залишивши поза увагою, що позовні вимоги обґрунтовані порушенням права позивача на здійснення нею права користування та розпоряджання своїм майном (земельною ділянкою).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківскої області від 06 серпня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук