Справа №451/1612/15-ц
Провадження № 2/451/80/16
РІШЕННЯ

іменем України

19 січня 2016 року

м.Радехів

Радехівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Крет А.І.

при секретарі судового засідання Загайській І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Радехів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що за рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 11.09.2014 року з нього стягуються аліменти на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3,2000 р.н. та ОСОБА_4 2002 р.н. в розмірі 650 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Додатково вказує, що рішенням виконкому Рахехівської міської ради № 17 від 20 січня 2004 року, його призначено опікуном над обмежено дієздатною сестрою ОСОБА_5, і його щомісячна допомога по догляду за інвалідом становить 1300 гривень. В зв»язку з тим, що він здійснює догляд за інвалідом, тому він ніде не може працювати, і просить зменшити розмір аліментів з 650 грн. на кожну дитину до 400 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав й дав пояснення аналогічні викладеним у поданій заяві, просить позов задовольнити. Додатково пояснив, що він ніде не працює, а живе виключно на допомогу по догляду за інвалідом ОСОБА_5, яка складає 1350 грн. в місяць. Тому не немає можливості оплачувати відповідачці аліменти в розмірі 650 грн. на кожну дитину щомісячно. Частково змінивши позовні вимоги просить зменшити розмір стягуваних аліментів на утримання дітей ОСОБА_3 2000 р.н. та ОСОБА_4, 2002 р.н. до 450 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, та в судовому засіданні дала пояснення аналогічні, викладеним у письмовій формі. Додатково пояснила, що діти вже великі і вона сама не взмозі забезпечити їх належне утримання, а відповідач є фізично здорова людина, яка може заробляти гроші, і зобов»язаний утримувати своїх дітей.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 січня 1999 року. Під час шлюбу в них народилося двоє дітей: ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_4

10 січня 2006 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 17.05.2013 року відповідача ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27.08.2013 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2 аліменти для утримання дітей в розмірі 500 грн. щомісячно на кожну дитину з проведенням індексації відповідно до закону, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 19.07.2013 року і до їх повноліття.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей - змінено. Вирішено стягувати з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_2 аліменти для утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 650 грн. щомісячно на кожну дитину з проведенням індексації відповідно до закону, починаючи з 19.07.2013 року і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до ст.ст. З, 6 «Конвенції про права дитини», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Стаття 18 Конвенції визначає, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 5 протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення його здоров'я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з п.23 постанови Пленум Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Позивачем на підтвердження зміни матеріального становища надано суду ксерокопію рішення виконавчого комітету Радехівської міської ради Львівської області №17 від 20 січня 2004 року про затвердження протоколу опікунської ради №1 від 15.01.2004 року та призначення ОСОБА_1 опікуном над обмежено дієздатною ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_7.

Відповідно до ст.59 ЦК України піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Згідно ч.1 ст.60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною.

Згідно ч.2 ст.60 ЦК України, суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, зокрема довідки № 08.04/19/2016 від 15.01.2016 року, ОСОБА_1 у 2004 році до Радехівського районного суду Львівської області із заявою про призначення його опікуном над обмежено дієздатною ОСОБА_5 не звертався.

Також позивачем не було надано суду жодного рішення суду з приводу встановлення над обмежено дієздатною ОСОБА_5 піклування.

Крім того, при розгляді справи про стягнення аліментів із відповідача та прийняття рішення Радехівським районним судом від 27.08.2013 року, та рішення апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року, позивач не посилався на те, що він є опікуном над обмежено дієздатною ОСОБА_5.

Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано доказів, у розумінні ст.ст.10,57,60 ЦПК України, які підтверджували б виникнення обставин, передбачених ст.192 СК України, що унеможливлюють сплату аліментів у сумі, визначеній рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27.08.2013 року та рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року.

За аналізом наведених правових норм, враховуючи наведене вище та те, що позивачем доказів на підтвердження відсутності можливості виплачувати аліменти на утримання дітей за рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27.08.2013 року та рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2014 року у зв'язку із зміною матеріального стану, не надано, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до приписів вимог ст.ст.27,28,29,30, 57 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тобто, вказані принципи щодо обов'язковості доведення тих чи інших обставин є обов'язковими при з'ясуванні обставин справи по суті.

З урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги вищевказані посилання позивача та вважає їх надуманими та необґрунтованими.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем обставини не є підставою для зменшення розміру аліментів у розумінні вимог ст. 192 СК України на яку він посилався в обґрунтування свого позову.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,212,215,218 ЦПК України та ст.ст. 180, 182, 192 Сімейного кодексу України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийКрет А. І.