Справа № 155/922/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Шмідт С.А.
Провадження № 22-ц/773/327/16 Категорія: 39 Доповідач: Подолюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Подолюка В.А.,

суддів - Шевчук Л.Я., Данилюк В.А.,

секретар - Вергун Т.С.,

з участю: представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області, Горохівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_5 на рішення Горохівського районного суду Волинської області від 04 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 04 січня 2016 року в позові ОСОБА_5 до Губинської Першої сільської ради Горохівського району Волинської області, Горохівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_6 про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку, відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, вказує, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки під час розгляду справи встановленні факти істотних порушень посвідчення заповітів, судом в порушення норм процесуального права не витребувані і не дослідженні інші належні та допустимі докази, що призвело до неправильного вирішення спору. У зв»язку з цим просить рішення суду першої інстанції скасувати, як незаконне та не обґрунтоване, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали покликаючись на доводи, викладені в ній.

Представники відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подану позивачем апеляційну скаргу вважають необґрунтованою та безпідставною.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с.Ниви-Губинські Горохівського району Волинської області, 26 вересня 1997 року склала заповіт на дочку ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, яким належне їй нерухоме майно, що складалося із житлового будинку та господарських будівель заповідала останній та на племінницю ОСОБА_9, якій заповіла право на майновий пай та земельну ділянку(пай), що належало на підставі сертифіката серії НОМЕР_1 від 15 листопада 1996 року (а.с.92- 97, 176).

03 жовтня 2002 року ОСОБА_10 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме на земельний пай розміром 3.89 га. в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату серії НОМЕР_2, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.98-108) та отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 (а.с.35, 93-108).

ОСОБА_8 прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння належним спадкодавцю ОСОБА_7 майном та проживанням з останньою. Таким чином спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є її донька - ОСОБА_8, та племінниця - ОСОБА_10

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 померла ( а.с. 5) та на випадок своєї смерті 06 грудня 1999 року склала заповіт, яким усе належне їй майно заповіла своїй сестрі ОСОБА_5, що стверджується оригіналом заповіту Р.№ 34, посвідченого 06 грудня 1999 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області, а відповідно до дублікату заповіту за реєстраційним номером 34 вказаний спадкодавець все своє майно заповідала порівну позивачу у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_9 (а.с.8-9,68).

ОСОБА_5 23 березня 2001 року у встановленому законом порядку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та отримала свідоцтва про право власності за заповітом, а саме: житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 та земельну ділянку (пай), яка належала спадкодавцю як члену спілки власників селянських господарств ім.І.Франка с.Губин-1 Горохівського району Волинської області згідно сертифікату НОМЕР_4, (а.с.10-13, 64 - 74, 146).

Також, судом встановлено, що власником земельної ділянки, що належала на праві приватної власності ОСОБА_10, став ОСОБА_6, яку він отримав у порядку спадкування після смерті останньої (а.с.60 - 62).

Оскільки спадщина відкрилася в грудні 1999 року, тобто до вступу в силу нового ЦК України тому з врахуванням п.п. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу (в редакції від 2004 року) до даних правовідносин слід застосовувати положення ЦК УРСР (в редакції від 1963 року).

Згідно з ч.1 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з ст.527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Оцінивши всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в сукупності, суд першої інстанції з посиланням на наведені в судовому рішенні норми матеріального права та положення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 25.08.1994 року №22/15 обґрунтовував свої висновки про відмову в задоволені позову про визнання недійсними заповіту та свідоцтва про право на спадщину, скасування реєстрації права власності на земельну ділянку тим, що позивачем згідно ст. 60 ЦПК України не було доведено підстав, з яких вона просить задовольнити її вимоги, факту, що її спадкові права порушені, а також наявність порушень вимог чинного законодавства при укладанні оспорюваного заповіту, які дають підставу для визнання правочину недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним вимогам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо форми його посвідчення.

Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28 квітня 1978 року, за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Відповідно до ст.541 ЦК УРСР встановлено нотаріальну форму заповіту та зазначено, що заповіт повинен бути укладений у письмовій формі із зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

З матеріалів справи вбачається, що при житті ОСОБА_7 заповіла належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 від 15 листопада 1996 року та майновий пай, які знаходяться у спілці власників селянських господарств ім. Івана Франка, своїй племінниці ОСОБА_10, що вбачається із заповіту Р.№ 29, посвідченого 26 вересня 1997 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області (а.с.97).

Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 743, виданим 03 жовтня 2002 року Горохівською державною нотаріальною конторою (а.с.98) стверджується, що ОСОБА_10 на підставі заповіту, посвідченого 26 вересня 1997 року Губинською Першою сільською радою Горохівського району Волинської області та зареєстрованого в реєстрі за № 29, успадкувала після померлої ОСОБА_7 право на земельну частку (пай) розміром 3,89 в умовних кадастрових гектарах згідно сертифікату серії НОМЕР_2 та був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

Таким чином, встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.40, 203 ЦПК в редакції 1963 року, належним чином не перевірив доводів позивача і не дав належної оцінки зібраним доказам у справі, колегія суддів не вважає порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, оскільки зазначені норми процесуального права не підлягають до застосування при вирішенні даного спору відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України.

Посилання представників позивачів на ту обставину, що заповіт ОСОБА_7 від 26.09.1997 року за Р.№29 (а.с.97) слід вважати скасованим оскільки останній заповіт Р №29 (а) (а.с.176) скасовує попередній та довідка органу місцевого самоврядування з цього приводу про те, що спірний правочин не змінений і не скасований, є неналежним доказом у справі, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про відмову ОСОБА_5 в позові. Такі доводи сторони колегія суддів вважає власним тлумаченням обставин справи в цій частині та оцінкою доказів, які не доведені відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України (а.с.96,180). Вказані правочини вчинені одним і тим же спадкодавцем в один і той же день, але стосуються різних фізичних осіб і різного нерухомого майна, а проведення реєстрації заповіту на ОСОБА_8 під одним номером із заповітом на ОСОБА_9, але з доповненням літери «а» не можна вважати, що в даному випадку волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі та доведеним позивачем фактом, відповідно до наведених норм процесуального права, що безумовно заповіт № 29 (а) складався пізніше попереднього. З цих підстав колегія суддів також не погоджується з доводами представників позивача про недійсність зазначеної довідки органу місцевого самоврядування.

Крім того, ОСОБА_5 не була спадкоємцем ні за заповітом, ні по закону після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_8 не оспорювала заповіт, який є предметом спору у даній справі, та не оформила свої спадкові права шляхом отримання правовстановлюючих документів після смерті спадкодавця на відміну від померлої ОСОБА_9, яка отримала правовстановлюючі документи на спадкове майно. Оскільки, за загальним правилом спадкодавець може розпоряджатися лише належним йому в установленому законом порядку майном, тому колегія суддів, виходячи з встановлених в цій частині обставин справи, приходить до висновку, що в даному випадку,вчиненим ОСОБА_7 заповітом на користь ОСОБА_9 не порушуються права позивача у справі, як можливого спадкоємця і визнавати недійсними правовстановлюючі документи на це майно померлої , відсутні підстави.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного рішення суду, були предметом розгляду в суді першої інстанції і висновків суду, викладених в рішенні, вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Горохівського районного суду Волинської області від 04 січня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: