УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Українець Л.Д., Пікуль А.А.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що 22.03.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № R8В на суму 250 000 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 25 % річних та кінцевим терміном повернення до 22.03.2017.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором 22.03.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № R8В-П1.

Позивач вказував, що в результаті неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за даним договором утворилася заборгованість, яка станом на 29.08.2014 складала 291 222 грн. 01 коп., з яких 167 025 грн. 57 коп. - сума поточної заборгованості за кредитом, 31 719 грн. 00 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 1 691 грн. 18 коп. - інфляційні втрати, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту, 420 грн. 02 коп. - 3 % річних, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту, 34 336 грн. 96 коп. - прострочена заборгованість за відсотками, 460 грн. 09 коп. - 3 % річних, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати відсотків, 1 752 грн. 20 коп. - інфляційні втрати, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо сплати відсотків, 272 грн. 25 коп. - сума заборгованості зі сплати відсотків у період з 28.08.2014 по 29.08.2014, 53 544 грн. 74 коп. - сума пені, нарахована у зв'язку з несвоєчасною сплатою відсотків та тіла кредиту.

У зв'язку з цим 15.09.2014 на адресу ОСОБА_1 та 03.11.2014 на адресу ОСОБА_2 направлено вимогу про повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором № R8В від 22.03.2012, однак погашення заборгованості здійснено не було.

На підставі викладеного позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 291 222 грн. 01 коп.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2015 позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 291 222 грн. 01 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.07.2015 заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.04.2015 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідачі звернулися із апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Справа № 755/1229/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1635/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Марцинкевич В.А. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Вказували, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначали, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що кредитним договором встановлено п'ятирічний строк позовної давності, але пеня стягується за один рік у відповідності із ст. 258 ЦК України.

Також зауважили, що при вирішенні даного спору необхідно застосовувати положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки визначений позивачем розмір пені є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1, ОСОБА_2 просили скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року в частині та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 167 025, 57 грн. та відмовити у задоволенні вимог про стягнення простроченої заборгованості за кредитом та відсотками, інфляційних втрат, 3 % річних і пені.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі та доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22.03.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № R8В на суму 250 000 гривень зі сплатою відсотків у розмірі 25 % річних та кінцевим терміном повернення до 22.03.2017 (а.с. 10-16).

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором 22.03.2012 між ПАТ «ВТБ Банк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки № R8В-П1(а.с. 20, 21).

Зобов'язання щодо надання коштів позичальнику позивач виконав належним чином, що підтверджується меморіальним ордером від 22.03.2012 № 15552 (а.с. 19).

Разом з тим, боржник свої зобов'язання за даним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 29.08.2014 складала 291 222 грн. 01 коп. (а.с. 6-9).

Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Пунктом 5.2.1 вищевказаного кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, неустойки, комісійної винагороди у разі порушення зобов'язань за кредитним договором/ договором забезпечення (а.с. 12).

Відтак, право позивача вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів виникло з моменту порушення ОСОБА_1 встановленого графіку погашення заборгованості, яке, згідно наданого розрахунку заборгованості, мало місце 29.05.2012.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з рахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

З урахуванням вищенаведених норм, а також норм ст. 554 ЦК України, умов кредитного договору та договору поруки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 291 222 грн. 01 коп.

Доводи осіб, які звернулися з апеляційною скаргою про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що кредитним договором встановлено п'ятирічний строк позовної давності, але пеня стягується за один рік у відповідності із ст. 258 ЦК України, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі не зверталися.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України по справі № 6- 780 цс 15, за змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставинсправи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Твердження осіб, які звернулися з апеляційною скаргою, про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки розмір пені є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту, не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є умови договору у тому числі у випадку встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що сума пені становить 53 544 грн. 74 коп. та не перевищує 50 % розміру поточної заборгованості за кредитом, який становить 167 025 грн. 57 коп.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 просили ухвалити рішення, яким стягнути з них на користь ПАТ «ВТБ Банк» суму поточної заборгованості за кредитом у розмірі 167 025 грн. 57 коп. Разом з тим, відповідачі не обґрунтували, у зв'язку з чим підлягають залишенню без задоволення вимоги ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 31 719 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Будь-яких заперечень з цього приводу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали.

Враховуючи викладене, при встановленні обставин справи та ухваленні рішення судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути підставою для його скасування, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: