Ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ВАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 204/2007/СІ, згідно з яким ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 27 тис. доларів США строком до 08 вересня 2017 року із сплатою 13 % річних за користуванням кредитними коштами. Додатковою угодою № 2 до вказаного кредитного договору, яка була укладена між позивачем та ОСОБА_4 26 листопада 2008 року, за користування кредитними коштами встановлювалася плата в розмірі 17 % річних. На забезпечення виконання зобов'язання за договором від 10 вересня 2007 року № 204/2007/СІ між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 204/2007/СІ/П-1, згідно з яким ОСОБА_5 солідарно з ОСОБА_4 та в повному обсязі несе відповідальність перед позивачем у разі невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором. Крім того, ПАТ «ВіЕйБі Банк» зазначило, що станом на 27 серпня 2015 року відповідачі мають заборгованість за кредитним договором у розмірі 212 912 грн 80 коп., з яких: 7 425,00 доларів США - заборгованість за кредитом; 879,40 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 858 грн 55 коп. - комісія за обслуговування кредиту; 28 840 грн 26 коп. - штраф за пропуск платежів. Також ПАТ «ВіЕйБі Банк» зазначило, що 29 липня 2015 року воно направило на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимогу про повернення коштів, але вона була залишена без задоволення та відповіді.

Враховуючи викладене, ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 204/2007/СІ в розмірі 212 912 грн 80 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 204/2007/СІ в сумі 212 912 грн 80 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» СлавкінаМ.А. просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що з початку 2015 року позичальник перестав належним чином виконувати взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості, яку достроково на підставі ст. ст. 1048, 1050 ЦК України та в солідарному порядку стягнуто із боржника та поручителя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні указаного позову, апеляційний суд виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки виникнення заборгованості і несвоєчасна проплата поточних платежів виникла саме від обставин, незалежних від відповідачів, а саме: внаслідок запровадження процедури ліквідації банку як кредитора, ліквідації обласних філій ПАТ «ВіЕйБі Банк», у тому числі і Кіровоградської, та неотримання відповідачами на їх усні та письмові запити інформації щодо банківських реквізитів для направлення платежів.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач своєю бездіяльністю не сприяв дотриманню графіка надходження його кредитних платежів, тому позичальники не повинні нести матеріальні ризики внаслідок ліквідації чи реорганізації позивача як юридичної особи і тому в задоволені позову банку слід відмовити.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, частиною ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з наявним у справі розрахунком заборгованості за кредитним договором від 10 вересня 2007 року № 204/2007/СІ, складеним станом на 27 серпня 2015 року, позичальник ОСОБА_4 починаючи з лютого 2015 року почала порушувати зобов'язання зі сплати кредиту та процентів за користування кредитом (а. с. 6-7).

У матеріалах справи на а. с. 30 міститься копія рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 20 березня 2015 року.

На а. с. 8-9 міститься адресована відповідачам письмова вимога від 03 серпня 2015 року № 32/3-21990 за підписом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. про погашення кредитної заборгованості, в якій зазначено банківські реквізити для сплати кредитної заборгованості, а саме: отримувач - ПАТ «ВіЕйБі Банк» (в стані ліквідації); код за ЄДРПОУ отримувача - 19017842; номер рахунку - 1; банк отримувача - Головне управління Національного банку України по м. Києву і Київській області. Таким чином, у повідомленні зазначено номер рахунку, який є відмінним від рахунку, зазначеного на кредитному договорі 1).

В апеляційній скарзі, яка знаходиться на а. с. 90-93, ОСОБА_5 зазначив, що він неодноразово звертався до позивача по телефону та письмово (копія листа від 16 липня 2015 року та повідомлення про вручення додається) із проханням повідомити реквізити і залишок заборгованості за вказаним кредитним договором, проте відповіді так і не отримав.

Відразу після апеляційної скарги на а. с. 94 міститься акт, складений 29 лютого 2016 року працівниками Кіровського районного суду м. Кіровограда, про відсутність зазначеного в апеляційній скарзі додатка - квитанції про сплату судового збору.

Хоча аналогічного акта стосовно іншого додатка до апеляційної скарги - копії листа від 16 липня 2015 року та повідомлення про вручення не складено, проте вказаний документ у справі відсутній, а згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій.

Таким чином, апеляційний суд в основу ухваленого ним рішення поклав не перевірені та нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги відповідача, чим допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Натомість апеляційний суд не надав належної оцінки як доказам вищевказаним документам, а саме: розрахунку заборгованості, рішенню виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2015 року № 63 та письмовій вимозі від 03 серпня 2015 року № 32/3-21990, у зв'язку із чим не з'ясував, чи отримано відповідачами зазначену письмову вимогу та які саме обставини перешкоджали їм виконувати умови кредитного договору щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом.

У зв'язку з цим заслуговують на увагу та підлягають перевірці судами зазначені у касаційній скарзі обставини про те, що після початку процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» були дійсно змінені рахунки банку на єдиний рахунок в Національному банку України, про що позичальник міг дізнатися із розміщеного на сайті ПАТ «ВіЕйБі Банк» повідомлення про зміну реквізитів у національній валюті та іноземній валюті.

Сам по собі факт введення тимчасової адміністрації та запровадження у ПАТ «ВіЕйБі Банк» процедури ліквідації не може бути підставою для звільнення відповідачів від відповідальності, враховуючи положення ст. ст. 525, 526, 610, 627, 629 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції про стягнення з відповідачів штрафу за пропуск платежів у сумі 28 840 грн 26 коп., що як установив районний суд, передбачено п. 4.3 кредитного договору (за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 20 відсотків від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів), адже наявна у справі копія кредитного договору від 10 вересня 2007 року № 204/2007/СІ не містить цього пункту договору. Так, на а. с. 15 останнім значиться п. 3.3.13, а на наступному а. с. 16 першим - п. 5.3.

У зв'язку з цим апеляційний суд не перевірив законності та обґрунтованості нарахування банком та стягнення районним судом вищевказаної суми штрафу.

Стосовно стягнення районним судом комісії за обслуговування кредиту у сумі 858 грн 55 коп., колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на поточні потреби (споживчі цілі) (п. 1.2 договору, а. с. 10), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Із врахуванням зазначеного суд під час нового розгляду справи повинен перевірити законність нарахування банком комісії, передбаченої п. 1.4.1 кредитного договору, а саме: щомісячно за обслуговування кредиту у сумі 95 грн 45 коп., що становить 0,07 % від суми кредиту.

Отже, на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд належним чином не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у зв'язку із чим у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не установив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної МариниАнатоліївни задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.М.Ситнік

О.В. Ступак