Справа № 603/12/16-ц
Провадження № 2-о/603/1/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" січня 2016 р. м.Монастириська

Суддя Монастириського районного суду Тернопільської області Галіяна І. М. ознайомившись з матеріалами заяви ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Монастириського управління юстиції про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області з заявою про встановлення факту усиновлення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с.Ковалівка Монастириського району Тернопільської області, усиновителем: батько ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець с.Ковалівка Монастириського району Тернопільської області, який мав місце 01.07.1938 року в Монастириському районі Тернопільської області.

Відповідно до ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 256 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Вказана норма передбачає можливість розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення фактів усиновлення.

З наданих суду документів вбачається, що заявник бажає встановити факт усиновлення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 усиновителем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Проте, згідно роз'яснень Верховного Суду України від 01.01.2012 року викладених в аналізі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (Витяг), в судовому порядку не можуть бути встановлені факти усиновлення після смерті усиновленого чи усиновителя, якщо за життя після 1926 року воно не було належним чином оформлене.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, факт усиновлення якого просить встановити заявник, помер 17.02.1999 року у віці 66 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданого 19.02.1999 року, а ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, якого заявник вказує як усиновителя, помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 60 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданого повторно 16.12.2015 року.

При встановленні факту усиновлення встановлюється фактичне усиновлення (удочеріння), що мало місце до 1926 року і не має значення за дореволюційним чи післяреволюційним законодавством воно здійснено. Факт усиновлення у даному випадку неможливо встановити, оскільки відповідно до чинного законодавства, факт усиновлення, який мав місце після 1926 року судовому встановленню не підлягає. Це пов'язано з тим, що реєстрація усиновлення в Україні була введена з березня 1926 року, офіційно усиновлення як правовий акт, було введено Кодексом законів про сім'ю УРСР від 31 травня 1926 року. Стаття 47 цього Кодексу позбавила права суд встановлювати факти усиновлення, здійсненого як до 1926 року, так і після.

Пленум Верховного Суду СРСР №3 від 07.05.1954 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав громадян» в п. 5 роз'яснив: "справи про встановлення факту усиновлення після смерті усиновленного чи усиновителя, якщо за життя усиновлення не було оформлено належним чином, не можуть прийматись судом до розгляду".

Такий порядок усиновлення проіснував до 1969 року, до прийняття нового КпШС УРСР 29.12.1969 року, у якому був узаконений новий порядок усиновлення. За цим Кодексом, органами, що мають право усиновлення, стали виконкоми районної Ради на прохання особи, що бажала усиновити дитину. Усиновителем міг стати кожний повнолітній дієздатний громадянин, що раніше не позбавлявся батьківських прав. Дитина після 10 років повинна була дати згоду на усиновлення. (ст.ст.102-104 КпШС).

Надалі порядок усиновлення був частково змінений і усиновлення стало проводитись рішеннями рай(міськ)виконкомів (ст.102 в ред. 1992 р.).

Як за першим, так і за другим Кодексом, судовий порядок усиновлення виключався.

Законом України «Про внесення змін і доповнень до Кодексу про шлюб та сім'ю України» від 30 січня 1999 року був змінений порядок усиновлення і вимоги, що пред'являлись до усиновителів. Встановлений був судовий, а не адміністративний порядок усиновлення.

Чинний Сімейний Кодекс, остаточно узаконив судовий порядок усиновлення.

Верховний Суд України в п. 10 постанови № 5 від 31.03.1995 року з наступними змінами «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснив: "оскільки реєстрація усиновлення (удочеріння) була введена в Україні з березня 1926 року, а норма про її проведення виключена з КпШС України Законом України від 23.06.1992 року, судом, за наявності доказів може бути встановлений факт усиновлення (удочеріння) за період, коли реєстрація не проводилась"

Таким чином, стає зрозумілим, що факт реєстрації усиновлення, коли б він не був здійснений, після 1926 року, встановленню в судовому порядку не підлягає, а факт усиновлення, що мав місце до 1926 року, може бути встановлений судом.

Відомості про те, що усиновлення ОСОБА_2 після 1926 року було належним чином оформлене в доданих до заяви матеріалах відсутні.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Оскільки встановлення фактів усиновлення після смерті усиновленого чи усиновителя, якщо за життя після 1926 року воно не було належним чином оформлене встановленню в судовому порядку не підлягають, а тому в відкритті провадження слід відмовити відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України.

Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК, 256 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Монастириського управління юстиції про встановлення фактів, що мають юридичне значення - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя І. М. Галіян