Справа №618/788/15-ц
Провадження №2/618/1/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року

Дворічанський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Буніна Є.О.,

за участю секретаря Козирєвої О.Ю.,

позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2,

відповідачки за первісним позовом ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Дворічна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Ліонели Володимирівни про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів таза зустрічним позовом ОСОБА_3 Ліонели Володимирівни до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору завдатку відносно придбання домоволодіння,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу, згодом подала уточнену позовну заяву про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів. Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона зі ОСОБА_3 13 серпня 2014 року уклала договір у простій письмовій формі про купівлю-продаж житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Миру буд. 168 с. Вільшана Дворічанського району Харківської області. Сума угоди склала 50000,00 гривень. На виконання договору ОСОБА_1 сплатила 25000,00 гривень, ще 25000,00 гривень повинна була виплатити до 31 грудня 2014 року. Нотаріальне посвідчення договору не здійснювалося. Станом на 01 січня 2015 року ОСОБА_1 мала кошти в сумі 25000,00 гривень та була здатна остаточно розрахуватися за купівлю будинку, але ОСОБА_3 так і не було виготовлено всі необхідні документи для продажу будинку. Оскільки на той час вона ще не отримала дозвіл органу опіки та піклування на продаж будинку неповнолітньої дитини (власника будинку). Але пізніше відповідачка продала вищевказаний житловий будинок іншим особам, тому ОСОБА_1 просить застосувати до договору, укладеного між нею та ОСОБА_3, наслідки недійсного (нікчемного) правочину.

ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання дійсним договору завдатку відносно придбання домоволодіння, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вважає розписку від 13 серпня 2014 року за смислом та умовами договором завдатку, а тому підстав для повернення 25000,00 гривень, на думку ОСОБА_3 немає.

В судовому засіданні позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 свій позов підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, зазначених в уточненій позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. ОСОБА_3 пояснила, що мала намір продати свій житловий будинок ОСОБА_1, але після відмови останньої остаточно розрахуватися за купівлю-продаж будинку, ОСОБА_3 продала вказаний будинок іншим особам.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 уклали договір, без номеру та дати, у простій письмовій формі про купівлю-продаж житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Миру буд. 168 с. Вільшана Дворічанського району Харківської області. Сума угоди склала 50000,00 гривень (а.с. 48). В судовому засіданні з пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_3 встановлено, що договір укладено 13 серпня 2014 року. Свідками при написанні договору та передачі коштів були: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підписали договір разом з ОСОБА_1 і ОСОБА_3

Нотаріальне посвідчення договору не проводилося.

На виконання договору ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 25000 гривень, ще 25000,00 гривень повинна була виплатити до 31 грудня 2014 року (а.с. 48).

28 листопада 2014 року ОСОБА_8 (чоловік ОСОБА_1М.) замовив звіт про оцінку майна житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Миру буд. № 168 с. Вільшана Дворічанського району Харківської області (а.с. 10-11). За надані послуги щодо оцінки будинку ОСОБА_8 сплатив 800,00 гривень (а.с. 9).

01 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_3 та повідомила, що має намір виплатити решту суми за умовами договору при його нотаріальному посвідченні. Оплату нотаріальних дій ОСОБА_1 бажала здійснити за рахунок власних коштів та просила ОСОБА_3 в десятиденний строк повідомити її про готовність всіх необхідних документів для продажу будинку та узгодити дату для нотаріального посвідчення договору (а.с. 56). ОСОБА_3 отримала вказаний лист 02 грудня 2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 55). ОСОБА_3 в судовому засіданні підтвердила отримання листа 02 грудня 2014 року, але пояснила що після відкриття поштового конверту було встановлено, що зміст листа був інший, ніж той, який у листі доданому до матеріалів справи. Проте будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів ОСОБА_3 до суду не надала.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що після того, як зі ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, з серпня 2014 року до березня 2015 року проживала у цьому помешканні разом зі своєю сімєю, поки у березні 2015 року не придбала інший будинок.

ОСОБА_3 пояснила, що 08 травня 2015 року продала спірний житловий будинок іншій особі ОСОБА_9

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердили факти, на які посилалися ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як на підставу своїх вимог та заперечень, щодо обставин придбання спірного житлового будинку, складання договору тощо.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу, зокрема, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В нотаріальному порядку вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку не було посвідчено.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню.

Таким чином, суд дійшов висновку про недійсність (нікчемність) договору купівлі-продажу житлового будинку, у звязку з укладенням його у простій письмовій формі (а.с. 48) і, відповідно, застосування до нього наслідків недійсного (нікчемного) правочину.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На виконання договору ОСОБА_1 сплатила ОСОБА_3 25000,00 гривень.

Таким чином, у звязку недійсністю (нікчемністю) договору купівлі-продажу житлового будинку, ОСОБА_3 зобовязана повернути ОСОБА_1 25000,00 гривень та 800,00 гривень, витрачених на оцінку майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, сімейних, трудових відносин.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимога бо заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Частиною 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачем ОСОБА_1 та її представником ОСОБА_2 надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позовних вимог.

ОСОБА_3, всупереч вимог ст.ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог не надано.

Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалася позивачка за первісним позовом та її представник, як на підставу своїх вимог, а відповідачка за первісним позовом та її представник, як на підставу своїх заперечень, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про можливість задоволення первісного позову та відмови в задоволені зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд стягує зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Ліонели Володимирівни про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину та стягнення коштів задовольнити.

Застосувати наслідки недійсного (нікчемного) правочину до договору купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: вул. Миру буд. 168 с. Вільшана Дворічанського району Харківської області.

Стягнути зі ОСОБА_3 Ліонели Володимирівни на користь ОСОБА_1 25000,00 (двадцять пять тисяч) гривень, а також 800,00 (вісімсот) гривень витрат на оцінку майна, а всього 25800,00 (двадцять пять тисяч вісімсот) гривень.

Стягнути зі ОСОБА_3 Ліонели Володимирівни на користь ОСОБА_1 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 Ліонели Володимирівнидо ОСОБА_1 про визнання дійсним договору завдатку відносно придбання домоволодіння відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Дворічанський районний суд Харківської області. Апеляційна скарга подається протягом 10 (десяти) днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 23 лютого 2016 року.

Суддя Є.О. Бунін