АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/8284/14-ц Номер провадження 22-ц/786/44/16Головуючий у 1-й інстанції Січиокно Т.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Чумак О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Карнауха П.М.,

при секретарі: Лимар О.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2, адвоката Тимохіної Л.С., відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року

та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, редакції газети «Київські обрії» про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання принести публічні вибачення та стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Чумак О.В., -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року до суду звернувся ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, редакції газети «Київські обрії» про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання принести публічні вибачення та стягнення моральної шкоди.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року перед приміщенням Полтавської обласної державної адміністрації розташованої, за адресою: м. Полтава, вул. Жовтнева, 45, під час проведення «Народного віче» була поширена та доведена до відома значної кількості осіб інформація, яка містилась у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у ІНФОРМАЦІЯ_7 рік. Зазначив, що відомості, що містяться в оскаржуваній публікації є повністю неправдивими, принижують його честь, гідність і ділову репутацію, як громадянина та міліціонера. З урахування поданих уточнень остаточно просив визнати інформацію недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, опубліковану у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» та поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Полтаві номером газети «Київські обрії» за ІНФОРМАЦІЯ_8 року, а саме інтерв'ю відповідача ОСОБА_4 що за ОСОБА_5 «тягнеться шлейф кримінальних історій», в т.ч. сприяння "тітушкам"»; ворожнеча із журналістами; завдання тілесних ушкоджень - «ламав депутатам пальці»; махінації на виборах на користь ОСОБА_7; «пов'язана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаської ДАІ»; відвантаження на Полтаву з Тальнівського заводу 19 вагонів щебеню; зведення маєтку в селі Мачухи під Полтавою; родинні зв'язки з олігархом ОСОБА_8, за якого ОСОБА_5 видав заміж свою доньку ОСОБА_22 - «Молодята літають на сніданок у Париж, а відпустку - на Балі»; "замовлення" спалити фуру та «відібрання» бізнесу у ОСОБА_4; ОСОБА_5 «погрозами витяг» боргову розписку з ОСОБА_4 у 2006 році, «від нього (ОСОБА_5 приїздила людина з пістолетом, нам погрожували»; отримання ОСОБА_5 щомісяця коштів з автостоянки; - автором якої є ОСОБА_6.

Зобов'язати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 принести ОСОБА_5 публічні вибачення за розповсюдження неправдивої та недостовірної інформації, викладеної у газеті «Київські обрії» за ІНФОРМАЦІЯ_6 року, в т.ч. зневажливі та іронічні вислови, вказані у ній.

Стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду - з ОСОБА_4 у розмірі 400 000 грн., з ОСОБА_10 у розмірі 100 000 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03 березня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача редакцію газети «Київські обрії».

23 вересня 2015 року Октябрським районним судом м. Полтави оголошено вступну та резолютивну частину рішення по даній справі, яким позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, редакції газети «Київські обрії» про захист честі, гідності та ділової репутації залишено без задоволення.

Заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4, згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 06 жовтня 2014 року, скасовано. Роз'яснено порядок і строк оскарження рішення та термін виготовлення повного тексту рішення.

28 вересня 2015 року Октябрським районним судом м. Полтави виготовлено повний текст рішення суду по даній справі, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, редакції газети «Київські обрії» в особі головного редактора та засновника ОСОБА_11 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання принести публічні вибачення, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2015 року внесено виправлення у повний текст рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року та зазначено абзацом другим в резолютивній частині повного тексту рішення «заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4 згідно ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 06.10.2014 року, - скасувати».

Виключено із мотивувальної частини повного тексту рішення прізвище секретаря судового засідання Ромахової В.В.

Виключено із мотивувальної та резолютивної частини повного тексту рішення слова: «..в особі головного редактора і засновника ОСОБА_11» та слова: «зобов'язання принести публічні вибачення, стягнення моральної шкоди».

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, редакції газети «Київські обрії» про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов'язання принести публічні вибачення та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року, додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року їх апеляційному порядку оскаржив позивач.

В апеляційній сказі на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішенням, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку, що інформація в оскаржуваній публікації є оціночними судженнями, оскільки поширені відомості можливо перевірити (довести і спростувати). Зазначає, що відповідачі не надали у розпорядження суду жодних доказів, які б засвідчили про правдивість інформації, яка наведена у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1».

В апеляційній сказі на додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_5, посилаючись на порушення застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року, додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що зміст додаткового рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року суперечить змісту ухвали цього ж суду від 15 жовтня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення позивача, представників позивача, відповідача, вважає, що скарги на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року і додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року підлягають частковому задоволенню, з підстав, передбачених п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України.

Судом першої інстанції було встановлено, що в газеті «Київські обрії» за ІНФОРМАЦІЯ_6 року було надруковано статтю «ІНФОРМАЦІЯ_3», автором якої зазначено ОСОБА_6.

В статті надруковано текст наступного змісту: «… Полковник міліції відомий громадськості та журналістам шлейфом кримінальних історій, який тягнеться за ним ще з Черкас, де той працював на посаді заступника обласного управління міліції. Виявляється, ОСОБА_18 Черкасах мав справу із «тітушками», ворогував із журналістами, ламав депутатам пальці, наказував міліціонерам розігнати майдан у Каневі. Ще раніше, у 2005 році, ОСОБА_12 переховувався від міліції за махінації на виборах, звісно, на користь ОСОБА_13. З ОСОБА_12 пов'язана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаського ДАІ саме в той час, коли її очолював бравий полковник…».

«Поки ОСОБА_14 будувала автостоянку, полковник пішов на підвищення став начальником ДАІ у Черкаській області. і одразу відвантажує на Полтаву з Тальнівського заводу 19 вагонів щебеню, яким вимостили автостоянку.».

«Тоді ж зводиться, без перебільшення, маєток полковника в селі Мачухи під Полтавою. Свою доньку ОСОБА_15 видає заміж за племінника ОСОБА_8. Молодята літають на сніданок у Париж, а у відпустку на Балі.».

«Перед смертю чоловік ОСОБА_16 дуже переживав, - згадує ОСОБА_4: казав, що полковник замовив спалити нашу фуру, а потім і весь бізнес відбере».

«Цю розписку ОСОБА_12 погрозами витяг з нас ще 2006 року, як тільки було розірвано договір оренди на земельну ділянку під автостоянкою, - обурюється ОСОБА_4.- Від нього приїжджала людина із пістолетом, нам погрожували. Ми написали розписку. Щомісяця в рахунок боргу заносили до салону краси «ІНФОРМАЦІЯ_4», який належить дружині ОСОБА_12 три тисячі гривень. Для передачі полковнику…».

Над заголовком статті зазначено: «ІНФОРМАЦІЯ_5» /т. 1 а.с.16-17/.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що ОСОБА_6, як автором статті, було розміщено у ІНФОРМАЦІЯ_9 газети «Київські обрії» за 2014 рік наступну інформацію «полковник міліції відомий громадськості та журналістам шлейфом кримінальних історій, який тягнеться за ним ще з Черкас, де той працював на посаді заступника обласного управління міліції. Виявляється, ОСОБА_18 Черкасах мав справу із «тітушками», ворогував із журналістами, ламав депутатам пальці, наказував міліціонерам розігнати майдан у Каневі. Ще раніше, у 2005 році, ОСОБА_12 переховувався від міліції за махінації на виборах, звісно, на користь ОСОБА_17. З ОСОБА_12 повязана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаського ДАІ саме в той час, коли її очолював бравий полковник…», а також інформацію щодо одруження доньки ОСОБА_5 з племінником ОСОБА_8.

Відповідачем ОСОБА_4 було надано журналісту інформацію про те, що за життя її покійний чоловік припускав, що ОСОБА_5 міг бути замовником підпалу фури та відбирав бізнес у ОСОБА_4, з погрозами «витягнув» боргову розписку з ОСОБА_4, у 2006 році, від нього приїздила людина з пістолетом та їй погрожувала», нею щомісяця тому передавалися грошові кошти у розмірі 3000 грн. Також щодо наявності маєтку в с. Мачухи Полтавського району Полтавської області.

Відповідно до листа редактора газети «Київські обрії», ОСОБА_11, Полтавська самооборона орендувала газету «Київські обрії», щоб надрукувати у ній потрібну їм інформацію. ОСОБА_6, автор статті про ОСОБА_5, виїжджала до Полтави на запрошення Полтавської самооборони і написала матеріал, взявши інформацію у них і ОСОБА_4 Прочитавши статтю редактор газети попередила ОСОБА_6, що за зміст матеріалу несе відповідальність автор. Вважає, що за подані в газеті матеріали несе відповідальність Полтавська самооборона /том 1 а.с. 18/.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що всі твердження в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» відносяться до оціночних суджень, а тому підстави для визнання інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача - відсутні.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 94, 277 ЦК України, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Згідно з ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова), Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч. 2 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Пунктом 19 Постанови судам роз'яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Місцевим судом було встановлено і не заперечується сторонами, що інформація, яка містилась у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у ІНФОРМАЦІЯ_7 рік, дійсно була поширена ІНФОРМАЦІЯ_2 року та доведена до відома значної кількості осіб перед приміщенням Полтавської облдержадміністрації, розташованої за адресою: м. Полтава, вул. Жовтнева, 45 під час проведення «Народного віче».

Аналізувавши наведені положення закону, а також зміст публікації, колегія суддів приходить до висновку, що поширена інформація викладена у формі конкретних фактів і є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, оскільки у спірній статті містяться фрагменти, які не можна розцінювати як гостру критичну оцінку діяльності позивача, так як в них прямо вказується на вчинення позивачем тих чи інших правопорушень. Зазначені обставини можуть бути перевірені на предмет їх правдивості і достовірності.

Так, стаття містить твердження про вчинення ОСОБА_5 протиправних діянь проти життя і здоров'я осіб, проти виборчих прав, проти власності, у сфері службової діяльності, які відповідно до Кримінального Кодексу України вважаються злочинами і є кримінально карними.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

У частинах 1, 2, 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Однак, з приводу інформації, зазначеної у статті, на час розгляду справи, позивачу не пред'явлено ні підозри у вчиненні злочинів, ні будь-якого обвинувачення, з підстав правопорушень, зазначених у публікації, не відкрито кримінальних проваджень, не постановлено вироків суду, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження правдивості висловлювань відповідачами не було надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що наведені висловлювання можуть сформувати у громадськості думку про причетність позивача до кримінальної діяльності. Критика діяльності позивача фактично зводиться до обвинувачень його у вчиненні протиправних дій, які мають ознаки кримінальних злочинів, але не мають під собою жодного підґрунтя, проте за своїм змістом можуть стати підставою для відповідного реагування з боку правоохоронних органів.

А тому, судова колегія вважає, що твердження відповідачів в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», надрукованій в газеті «Київські обрії» за ІНФОРМАЦІЯ_6 року, в частині: «ламав депутатам пальці»; «махінації на виборах, звісно, на користь ОСОБА_13»; «пов'язана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаського ДАІ»; «замовив спалити нашу фуру, а потім і бізнес відбере»; «цю розписку ОСОБА_12 витяг з нас ще 2006 року»; «від нього приїжджала людина з пістолетом, нам погрожували», слід вважати недоствірними та такими, що порочать честь, гідність та принижують ділову репутацію ОСОБА_5

Також, на думку колегії суддів, не відповідає вимогам закону висновок місцевого суду в частині визнання статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» офіційним зверненням автора публікації до Антикорупційного бюро України та Національної Гвардії України, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема, Законом України «Про звернення громадян», який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів, вважає, що оскаржувану публікацію в газеті «Київські обрії» не можна вважати реалізацією автором статті конституційного права на звернення до органу державної влади з метою захисту порушених прав та інтересів, оскільки відповідачами не надано жодного доказу на підтвердження зацікавленості розгляду зазначеного звернення компетентними органами державної влади.

Так, на час розгляду справи, встановлено, що з приводу обставин, зазначених у статті, по ОСОБА_5 жодних кримінальних проваджень не відкривалося, в матеріалах справи вістуні будь-які докази проведення компетентними органами перевірок чи результатів їх проведення. Автор статті, в свою чергу, не надав суду доказів особистого звернення до органів державної влади з метою перевірки стану розгляду звернення, або отримання повідомлення від компетених органів державної влади з приводу прийняття його звернення до розгляду. А тому колегія, суддів приходить до висновку, що та обставина, що відповідач ОСОБА_6 не виявила жодного інтересу щодо стану розгляду свого звернення органами, до яких воно було адресовано, свідчить, що останній абзац публікації за змістом: «Цю статтю прошу розглядати як офіційне звернення до Антикорупційного бюро України та Національної Гвардії України щодо корупційних дій полковника міліції ОСОБА_12» за своєю суттю не є реалізацією громадянином конституційного права, передбаченого, ст. 40 Конституції України, а є намаганням автора статті уникнути відповідальності за розповсюдження завідома недостовірної інформації, внаслідок чого було порушено особисте немайнове право позивача та завдано йому в зв'язку з цим моральної шкоди.

Колегія суддів, вважає, що оскільки поширена відповідачами інформація про вчинення ОСОБА_5 дій з ознаками кримінальних правопорушень не відповідає дійсності, тому її слід визнати недостовірною і стягнути з відповідачів на користь позивача відшкодування завданої йому моральну шкоди.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5).

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

З урахуванням ст. 23 ЦК України, роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи співмірність заподіяної шкоди та грошового відшкодування, колегія суддів, приходить до висновку про стягнення з відповідачів по 5 000 грн. на користь позивача, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15) при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, критично відноситься до визначеного судово-психологічною експертизою від 26 червня 2015 року розміру моральної шкоди ОСОБА_5, оскільки не всю інформацію, викладену у публікації, слід вважати фактичними твердженнями. Так, колегія суддів, приходить до висновку, що висловлювання «полковник міліції відомий громадськості та журналістом шлейфом кримінальних історій», «мав справу з "тітушками"», «ворогував із журналістами», що містяться у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», надрукованій в газеті «Київські обрії» за ІНФОРМАЦІЯ_6 року, є оціночними судженнями, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV(із змінами), є частиною національного законодавства передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Європейський суду з прав людини у своїй практиці виходить з принципу відповідно до якого свобода висловлювань також охоплює інформацію чи ідеї, які ображають, шокують чи дратують має, звичайно, також особливу важливість стосовно преси. Хоча преса не повинна переступати обмеження, встановлені, між іншим, "для захисту репутації інших", її завданням є, проте, передавати інформацію і ідеї щодо політичних питань і щодо інших питань, які представляють загальний інтерес. Преса здійснює суттєву функцію у демократичному суспільстві, і це є фактором особливої важливості для рішення Суду у справах про захист честі і гідності. Суд уважно ставиться до того факту, що журналістська свобода також охоплює можливі звернення до рівня перебільшення чи навіть провокації. Саме тому національна межа розуміння окреслюється інтересом демократичного суспільства у наданні можливості пресі виконувати належну їй по праву роль "сторожового собаки суспільства" у поширенні інформації, що представляє серйозний громадський інтерес. Зазначений правовий висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 травня 1999 року «Бладет Тромсо і Стенсаас проти Норвегії».

У справі «Лінгенс проти Австрії» (рішення від 8 липня 1986 року) Європейський Суд з прав людини визначив, що для журналістів може бути неприйнятним позбавлення судовими рішеннями можливості вираження критичної оцінки, незважаючи на те, чи міг він чи вона довести свою правдивість.

Аналізувавши наведені положення закону, а також прецедентні рішення Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що висловлювання «полковник міліції відомий громадськості та журналістом шлейфом кримінальних історій», «мав справу з "тітушками"», «ворогував із журналістами», які містяться у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», надрукованій в газеті «Київські обрії» за ІНФОРМАЦІЯ_6 року, не містять фактичних даних, є вираженням суб'єктивної думки і поглядів автора статті, а тому, судова колегія вважає дану інформацію оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Крім того, у ст. 7 Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на приватність визначено, що публічні фігури - це особи, які займають державні посади і/чи використовують державний ресурс, а також усі ті, хто відіграє певну роль у громадському житті, чи то в галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи будь-якій іншій сфері.

У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції.

У вказаному контексті, Європейський суд, у рішенні від 23 квітня 1992 року по справі «Кастеллс проти Іспанії», висловив наступну правову позицію: «Межі допустимої критики щодо Уряду є ширші, ніж щодо рядового громадянина або навіть політичного діяча. В демократичній системі дії чи бездіяльності Уряду повинні ставати предметом пильної уваги не тільки з боку законодавчої та судової влади, але також і з боку преси і громадської думки. Більш того, займане Урядом домінуюче становище зобов'язує його демонструвати стриманість, коли постає питання про кримінальне переслідування за критику, особливо за наявності інших засобів відповіді на невиправдані нападки з боку його супротивників або засобів масової інформації».

Як встановлено судом, на момент звернення з зазначеним позовом до суду, ОСОБА_5 займав посаду начальника Управління МВС України в Полтавській області, а тому межі допустимої критики щодо нього, як до публічної особи, є значно ширшими, ніж окремої пересічної особи. У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, інформація, що міститься в цій частині публікації не може бути визнаною такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Також, на думку колегії суддів, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недостовірною наступної інформації: зведення маєтку в селі Мачухи під Полтавою; родинні зв'язки з олгірахом ОСОБА_8, за якого ОСОБА_5 видав заміж свою доньку ОСОБА_22 - «Молодята літають на сніданок у Париж, а у відпустку на Балі»; «відвантажує на Полтаву з Тальнівського заводу 19 вагонів щебеню»; отримання ОСОБА_5 щомісяця коштів з автостоянки, надрукованої в статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» у ІНФОРМАЦІЯ_7 рік.

Частиною 1 ст. 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», обов'язковою підставою для задоволення позову даної категорії є факт поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Таким, чином, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, статті 10 ЦПК України, роз'яснень Пленуму, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Однак, позивачем, в порушення положень закону, не доведено, що зазначена поширена інформація порушила його особисті немайнові права, зокрема, ганьбить його честь і гідність та ділову репутацію.

Так, судом встановлено і сторонами не заперечується, що сім'я позивача дійсно має будинок і земельну ділянку в с. Мачухи Полтавського району, де позивач зареєстрований і проживає, а тому, колегія суддів, вважає дану інформацію достовірною і підстав для ї спростування не вбачає.

Також, колегія суддів, не погоджується з доводами апелянта, що в оскаржуваній публікації міститься інформація про існування споріднених зв'язків ОСОБА_5 з олігархом ОСОБА_8. У абзаці 7 статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» міститься висловлювання наступного змісту: «Свою доньку ОСОБА_15 видає заміж за племінника ОСОБА_8. Молодята літають на сніданок у Париж, а у відпустку на Балі». Як вбачається з наведеного, будь-якої згадки про олігарха ОСОБА_8 у публікації немає.

Крім того, на думку колегії суддів, безпідставною є вимога позивача визнати недостовірною і спростувати висловлювання про отримання ОСОБА_5 щомісяця коштів з автостоянки, оскільки в абзаці 12 оскаржуваної публікації міститься інформація наступного змісту: ОСОБА_4 написали розписку. Щомісяця в рахунок боргу заносили до салону краси «ІНФОРМАЦІЯ_4», який належить дружині ОСОБА_12 три тисячі гривень. Для передачі полковнику. Але цього виявилось замало. Кілька місяців тому ОСОБА_12 до суду боргову розписку ОСОБА_21 в березні цього року районний суд міста Полтави вирішує справу на користь позивача». Аналізувавши зміст статті, колегія суддів приходить до висновку, що у цій частині публікації йдеться про передачу ОСОБА_4 коштів ОСОБА_5 в розмірі 3 000 грн. в рахунок погашення боргу, існування якого сторонами не заперечується і підтверджено судовим рішенням. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, що внаслідок поширення відповідачами інформації про щомісячне повернення боргу, його особисті немайнові права були порушені, а тому колегія суддів, вважає, що зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_5 про зобов'язання відповідачів принести останньому публічні вибачення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 32 Конституції України судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд відповідно до вимог статті 37 Закону про пресу та положень іншого відповідного законодавства може зобов'язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску.

Пунктом 26 Постанови встановлено, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Аналізувавши наведене, колегія суддів, приходить до висновку, що чинним законодавством не передбачений такий вид спростування недостовірної інформації, як принесення публічних вибачень за розповсюдження неправдивої та недостовірної інформації, викладеної у засобах масової інформації, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити за безпідставністю.

Щодо відшкодування судових витрат, то рішення в цій частині також підлягає зміні з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до задоволених позовних вимог.

Так, документально підтверджені судові витрати, які були понесені позивачем складаються з: судового збору в сумі 243, 60 грн. за подачу позову до суду /т. 1 а.с. 1/; судового збору в сумі 121, 80 грн. /т. 1 а.с. 107/, судового збору у розмірі 1 400 грн. за подачу апеляційної скарги на рішення /т. 2 а.с. 92/, а також витрат на проведення судової психологічної експертизи - 6 930 грн. /т. 2 а.с. 17, 34/. Загальний розмір судових витрат становить 8 695, 40 грн.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позовних вимог частково, то виходячи із засад пропорційності відшкодування судових витрат при частковому задоволенні позову, з відповідачів на користь позивача у рахунок відшкодування судових витрат має бути стягнуто по 2 898, 46 грн.

Отже, аналізувавши спірні правовідносини, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторін та доводи апеляційних скарг , керуючись положеннями вищенаведеного діючого законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року і додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року були ухвалені з порушенням норм матеріального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи в частині вирішення питання визнання інформації, яка була опублікована під авторством ОСОБА_6 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3», недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує права та свободи позивача, ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, в частині висловлювань: «ламав депутатам пальці»; «махінації на виборах, звісно, на користь ОСОБА_13»; «пов'язана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаського ДАІ»; «замовив спалити нашу фуру, а потім і бізнес відбере»; «цю розписку ОСОБА_12 витяг з нас ще 2006 року»; «від нього приїжджала людина з пістолетом, нам погрожували», а також в частині вирішення питання стягнення моральної шкоди і розподілу судових витрат. У зв'язку з чим, колегія суддів, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційні скарги ОСОБА_5 і частково скасувати рішення місцевого суду в цій частині з постановленням нового рішення про задоволення зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п. 3, 4 ч. 1 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року і додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання інформації, яка була опублікована під авторством ОСОБА_6 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» та поширена ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Полтаві номером газети «Київські обрії», недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, в частині висловлювань: «ламав депутатам пальці»; «махінації на виборах, звісно, на користь ОСОБА_13»; «пов'язана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаського ДАІ»; «замовив спалити нашу фуру, а потім і бізнес відбере»; «цю розписку ОСОБА_12 витяг з нас ще 2006 року»; «від нього приїжджала людина з пістолетом, нам погрожували», а також в частині стягнення моральної шкоди і вирішення питання судових витрат.

Ухвалити в цій частині нове рішення. Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, редакції газети «Київські обрії» про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди, вирішення питання судових витрат - задовольнити частково. Визнати інформацію, яка була опублікована під авторством ОСОБА_6 в статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» та поширена ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Полтаві номером газети «Київські обрії», недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порушує його права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, в частині висловлювань: «ламав депутатам пальці»; «махінації на виборах, звісно, на користь ОСОБА_13»; «пов'язана тогочасна темна історія про зникнення мільйонів гривень з рахунків Черкаського ДАІ»; «замовив спалити нашу фуру, а потім і бізнес відбере»; «цю розписку ОСОБА_12 витяг з нас ще 2006 року»; «від нього приїжджала людина з пістолетом, нам погрожували».

Стягнути з ОСОБА_21 на користь ОСОБА_5 5 000 грн. (п'ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 5 000 грн. (п'ять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_21 2 898, 46 грн. (дві тисячі вісімсот дев'яносто вісім гривень 46 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_6 2 898, 46 грн. (дві тисячі вісімсот дев'яносто вісім гривень 46 копійок) в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

В іншій частині рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23 вересня 2015 року і додаткове рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: (підпис) О.В.Чумак

Судді: (підпис) С.Б.Бутенко

(підпис) П.М.Карнаух

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О.В.Чумак