ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6315/15-ц
Провадження № 2/362/547/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,
при секретарі - Даниленко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку, -
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила визнати за нею право власності на ? земельної ділянки площею 0,474 га, що знаходиться за адресою: с. Устимівка, Васильківського району Київської області, вул. Комінтерна, 14/16, від вулиці Комінтерна (А-Б на плані) до проїзду (В-Г на плані) зі сторони ОСОБА_4 завширшки 10,665 метрів та довжиною 105,54 метри.
Вказуючи на те, що вона на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2008 року є власницею ? частини житлового будинку № 16 по вул. Комінтерна в с. Устимівка Васильківського району, що залишилися після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6.
Оскільки право власності на земельну ділянку під вказаним житловим будинком 02 грудня 2003 року було зареєстровано на імя ОСОБА_7, то позивач просить в порядку ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України визнати за нею право власності на ? земельної ділянки площею 0,474 га, що знаходиться адресою: с. Устимівка, Васильківського району Київської області, вул. Комінтерна, 14/16, від вулиці Комінтерна (А-Б на плані) до проїзду (В-Г на плані) зі сторони ОСОБА_4 завширшки 10,665 метрів та довжиною 105,54 метри.
Представник позивача 18 лютого 2016 року подав до суду заяву про можливість слухання справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує (а.с. 94).
ОСОБА_3 19 січня 2016 року подав до суду заяву про можливість слухання справи за його відсутності, позов визнає (а.с. 74-75).
ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, до суду не з'явилася. Про причини неявки не повідомила. Заяви про розгляд справи у її відсутності не надала (а.с.71).
Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних в ній доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За вимогами ч. 3 ст. 61ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Судом встановлено, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2008 року, що набрало законної сили, визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку, номером якого за ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2009 року є 16, що розташований за адресою: Київська область, с. Устимівка, Васильківського району, вул. Комінтерна, що залишилися після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 64-66).
02 грудня 2003 року ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем Устимівської сільської ради Васильківського району Київської області, зареєстрований в реєстрі за № 107/257, яким все своє майно де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося заповіла в рівних частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 62).
14 вересня 2007 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК № 084636 виданого 15 вересня 2007 року виконкомом Устимівської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 23 (а.с. 61).
З огляду листа Васильківської районної державної нотаріальної контори вих. № 75 01-16 від 05 лютого 2016 року, спадкова справа до майна померлої 14 вересня 2007 року ОСОБА_8 не заводилась (а.с.87).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21486903 від 08 січня 2009 року, реєстраційний номер 17746420, ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ? частка будинку з надвірними приміщеннями № 16 по вул. Комінтерна, с. Устимівка Васильківського району Київської області (а.с. 97).
Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Так, за вимогами ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
З аналізу змісту ч. ч. 1, 2 ст. 120 Земельного кодексу України вбачається, що зазначена норма закріплювала самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю та споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані.
При набутті у власність нерухомого майна (будівель, споруд) перехід права власності (права користування - у разі відсутності у відчужувача нерухомого майна права власності на земельну ділянку, на якій розташовані ці об'єкти нерухомості) на земельну ділянку потребує окремого договірно-правового регулювання шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод між власником земельної ділянки і набувачем будівлі чи споруди (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо або оренди).
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 Земельного Кодексу України (в редакції чинній у 2001 році) на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.
Як роз'яснено в п. 18-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.
У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - Постанова) судам роз'яснено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК України Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 року і згідно зі ст. 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.
З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 5 листопада 2009 року.
Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 та в ухвалі Верховного суду України від 23 квітня 2015 року у справі № 6-243ц15, що згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.
Оскільки судом достовірно встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами те, що до позивача, яка набула право власності на ? частину житлового будинку, переходить право власності на відповідну частку земельної ділянки, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника, а також приймаючи до уваги заявлені нею вимоги за межі яких суд не має права виходити, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. ст. 328, 377 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 58, 60, 61, 209, 212 215, 218, 224-227, 360-7 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? земельної ділянки площею 0,474 га, що знаходиться за адресою: с. Устимівка, Васильківського району Київської області, вул. Комінтерна, 14/16, від вулиці Комінтерна (А-Б на плані) до проїзду (В-Г на плані) зі сторони ОСОБА_4 завширшки 10,665 метрів та довжиною 105,54 метри.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Позивачем рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.М.Лебідь-Гавенко