АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Соколової В.В.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/476/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей повернуто позивачу для подання до належного суду.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. На її думку, суд безпідставно повернув позовну заяву, оскільки відповідно до положень ч.1 ст. 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред'являтися за місцем проживання чи перебування позивача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених в ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка з'явилась в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду м. Києва до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 було повернуто позивачці на підставі п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України для подання її до належного суду.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підсудна Дніпровського районному суду м. Києва, оскільки відповідач ОСОБА_2 проживає в Ліванській Республіці та є громадянином цієї країни.

Проте, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 414 ЦПК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі за позовом ОСОБА_1 є громадянином Ліванської Республіки, тобто справа є такою, що містить іноземний елемент.

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Таким чином, відповідно до ст. 414 ЦПК України, п. 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» справа за позовом ОСОБА_1 підсудна судам України.

При цьому, при вирішенні питання про підсудність справ судам України також мають враховуватися вимоги загальної, альтернативної, договірної, виключної підсудності.

За загальним правилом позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування (ч. 1 ст. 109 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України позови про стягнення аліментів, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Варто зазначити, що як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зареєстрована в Дніпровському районі м. Києва.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1 для подання її до належного суду.

Крім того, посилаючись на Конвенцію про стягнення аліментів за кордоном, до якої Україна приєдналася 20 липня 2006 року відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном», суд першої інстанції не перевірив чи була ратифікована вказана Конвенція Ліванською Республікою.

Таким чином, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

В.В. Соколова