Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 334/6927/15 Головуючий у 1 інстанції: Нікітенко Н.П.
№ провадження 22-ц/778/646/16 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Гончар М.С.,

суддів Стрелець Л.Г.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжтрансформатор» про стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Запоріжтрансформатор» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, утриманих грошових коштів, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 309 від 20.08.2013 року ПАТ «Запоріжтрансформатор» про звільнення з роботи ОСОБА_3 за п.7 ст.40 КЗпП України та поновлено його на роботі електромонтером по ремонту та обслуговуванню електрообладнання ЦЕЮ ПА «Запоріжтрансформатор».

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» а користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 21.08.2013 року за 11 місяців в загальній сумі 49 545 грн. 43 коп., які повинні бути виплачені на підприємстві з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів, а також грошові кошти в сумі 280 грн. 09 коп. безпідставно стягнуті з розрахунку при звільненні за книги та спецодяг.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 20 000 грн. відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь держави судовий збір в сумі 495 грн. 45 коп.

Вказхує, що його поновлено на роботі тільки 06 серпня 2015 року.

Стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу було лише до миті винесення рішення суду 23 липня 2014 року.

За період з часу ухвалення рішення суду 23 липня 2014 року про поновлення його на раніше займаній посаді 06 серпня 2015 року, він не мав змоги працевлаштувалися та заробляти кошти.

Зазначає, що оскільки в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано середньомісячну заробітну плату в повній мірі, відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, в тому числі і з 23 липня 2014 року по 06 серпня 2015 рік.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогул з 23.07.2014 року на день поновлення на роботі за 12 місяців 14 днів в загальній сумі 56 078 грн. 56 коп., які повинні бути виплачені підприємством з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь держави судовий збір в сумі 1 218 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ «Запоріжтрансформатор» зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, встановивши факт затримки відповідачем виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі, визнав його право на оплату вимушеного прогулу.

Зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи й вимогах закону - ст. 236 КЗпП України, у рішенні викладені обґрунтування висновку у відповідності до вимог ст.ст.213,214 ЦПК України

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2014 року ОСОБА_3 поновлено на роботі електромонтером по ремонту та обслуговуванню електрообладнання ЦЕО ПАТ «Запоріжтрансформатор» рішення в цій частині піддано негайному виконанню. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.08.2013 року за 11 місяців в загальній сумі 49545 грн.43 коп.

Судом встановлено, що рішення суду, в частині поновлення на роботі, яке піддано негайному виконанню - не виконано.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17.09.2014 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2014 року скасовано і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних справ від 28.01.2015 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 17.09.2014 року скасовано, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2014 року залишено в силі.

ПАТ «Запоріжтрансформатор» вмотивовує відмову у виконанні рішення суду тим, що піддане негайному виконанню, не могло бути виконане до його роз'яснення, оскільки підрозділу, на роботу до якого зобов'язано поновити позивача у структурі не існувало. ЦЕО було ліквідовано згідно з наказом по підприємству № 615 від 15.05.2014 року. Отже виконати рішення у відповідності до його резолютивної частини, а саме поновити на роботі електромонтером по ремонту та обслуговуванню електрообладнання ЦЕО ПАТ «Запоріжтрансформатор» було не можливим. Виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_3 стало можливим після роз'яснення рішення суду. В ухвалі від 09.06.2015 року судом роз'яснено порядок виконання рішення суду від 23.07.2014 року і вказано, що ОСОБА_3 поновити на роботі до іншого цеху підприємства - електроремонтного цеху ПАТ «ЗТР» При цьому наказ про поновлення ОСОБА_3 на роботі № 129лс видано 10.06.2015 року і позивача поновлено на роботі електромонтером з ремонту та обслуговування електрообладнання електроремонтного цеху ПАТ «ЗТР» - з 15.06.2015 року ( з дати набуття чинності ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя)

Однак ці доводи судом правильно не прийняті до уваги. Після визнання звільнення незаконним відновлюється дія незаконно розірваного трудового договору і робітник поновлюється на попередній роботі, тобто на роботі за трудовим договором ( ст.21 КЗпП ) . В подальшому питання щодо трудового договору з ОСОБА_3 має вирішуватися ПАТ «Запоріжтрансформатор» у відповідності до вимог трудового законодавства.

Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Судове рішення, яке набрало законної сили є обов'язковим до виконання на всій території України, а його невиконання тягне за собою відповідальність, встановлену законом (стаття 14 ЦПК України ).

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірним невиконання відповідачем судового рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнув на користь позивача середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі з 23.07.2014 року за 12 місяців 14 днів в загальній сумі 56078,56 грн. на підставі ст. 236 КЗпП України .

Посилання апелянта на те, що вина відповідача у затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі відсутня, внаслідок чого він не повинен нести відповідальності, у даному випадку щодо сплати середнього заробітку, є необґрунтованими, оскільки Законом визначено обов'язок, а не право виконати рішення суду, яке звернуто до негайного виконання. Про бажання позивача бути поновленим на роботі свідчить його звернення, тому, в даному випадку, відсутні будь-які поважні причини, які б унеможливлювали виконати рішення суду добровільно.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти позову, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Отже, судом прийнято рішення у відповідності до вимог ст. 236 КЗпП України, розрахунок середнього заробітку за затримку виконання рішення суду проведено вірно, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи про неправильне обчислення перебігу строку невиконання рішення не можуть бути прийняті до уваги. Суд зазначив в рішенні про його негайне виконання.

За змістом положень ч.5 ст. 235 КЗпП України та п.4 ст. 367 ЦПК України, допущення судом негайного виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника передбачає обов"язок відповідача допустити працівника до виконання трудових обов"язків одразу ж після прийняття рішення, отже до набрання ним законної сили.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування та постановлення нового рішення по справі не встановлено.

Між тим вирішуючи питання про стягнення з ПАТ «Запоріжтрансформатор» судових витрат у вигляді судового збору в сумі 1218 грн. суд помилково виходив з того, що з відповідача слід стягнути 1,5% від задоволеної суми, але не менше 1218 грн.

Позивач ОСОБА_3- фізична особа, звернувся до суду з позовом майнового характеру. Відповідно п.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» , позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заробітної плати, тому судовий збір з позовної заяви не сплачувався.

Згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в редакції станом на час ухвалення рішення, розмір судового збору з позовів майнового характеру поданих фізичною особою, становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. В редакції закону станом на час звернення позивача з позовом до суду 13.08.2015 року розмір судового збору дорівнює 1 відсоток ціни позову.

Позовні вимоги задоволенні в сумі 56078,56 гривен, тобто судовий збір дорівнює 1% від цієї суми 560,79 коп. У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що сума стягнутого судового збору підлягає зменшенню з 1218 грн. до 560 грн.79 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,308,309 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року в цій справі в частині стягнення судового збору з ПАТ «Запоріжтрансформатор» в дохід держави змінити, зменшивши суму стягнутого судового збору з 1218 гривен до 560,79 гривен.

В решті рішення суду залишити без змиін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: