Справа № 285/3414/15-ц
провадження № 2/0285/35/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.02.2016 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі секретаря судового засідання Музика Н.Ю., прокурора - Смірнова М.А., відповідача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача Новоград-Волинської райдержадміністрації - Марчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою Новоград-Волинського міжрайонного прокурора в інтересах держави до ОСОБА_1, Новоград-Волинської райдержадміністрації про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новоград-Волинської райдержадміністрації, та визнання недйсним державного акту на право власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

31.08.2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації та визнання недійсним державного акту про право власності на землю, в якій просив наступне:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації від 26.07.2010 року №595 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства»;

- визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації від 21.03.2011 року №321 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства»;

- визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий 30.09.2011 року ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 1,9234 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Суслівської сільської ради Новоград-Волинського району;

- повернути земельну ділянку площею 1,9234 га, кадастровий номер НОМЕР_2, до земель запасу Суслівської сільської ради Новоград-Волинського району.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що розпорядженням голови Новоград-Волинської райдержадміністрації від 26.07.2010 року, ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу Суслівської сільської ради. Розпорядженням голови Новоград-Волинської райдержадміністрації від 21.03.2011 року ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9234 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Суслівської сільради. На підставі розпорядження 30.09.2011 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Зазначені розпорядження підлягають скасуванню, оскільки передача земельних ділянок безоплатно проводиться один раз по кожному виду використання, згідно Земельного кодексу України. ОСОБА_1 на момент прийняття спірних розпоряджень вже належала земельна ділянка площею 0,5000 га для ведення особистого селянського господарства в с. Майстрів. Тому відповідач вже використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Понаднормове отримання земельних ділянок у власність суперечить чинному законодавству.

Прокурор вважає, що встановлений ст. 257 ЦК України строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про факт порушення земельного законодавства відповідачами йому стало відомо лише 20.08.2015 року зі звернення депутата Новоград-Волинської районної ради Газарова А.О. та Новоград-Волинської районної державної адміністрації.

Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В обґрунтування своєї участі в даній справі прокурор посилався на те, що понаднормове виділення земельної ділянки порушує принцип рівності права власності на землю інших громадян. Крім того, згідно ст. 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» до повноважень спеціально уповноваженого органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, належать, серед іншого, додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства України та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю; додержання вимог земельного законодавства в процесі укладання цивільно-правових угод, передачі у власність, надання у користування, в тому числі в оренду, вилучення (викупу) земельних ділянок.

Оскільки органи Державної інспекції сільського господарства України не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду, з даним позовом звернувся прокурор.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Представник Новоград-Волинської районної державної адміністрації проти задоволення позову не заперечувала. Пояснила, що під час повторного виділення земельної ділянки ОСОБА_1 районна адміністрація не мала інформації про використання ним права на отримання землі у 2008 році.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що прокурором пропущено строк позовної давності відповідно до ЦК України. Також, представник зазначив, що скасування оскаржуваного розпорядження не є підставою для автоматичного визнання недійсним оскаржуваного Державного акту на право власності на земельну ділянку. Оскільки, перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку визначений ст. 140 ЗК України та перелік підстав примусового припинення прав на земельну ділянку, в судовому порядку, визначений в ст. 143 ЗК України і є вичерпними. Такої підстави припинення права власності на земельну ділянку, в тому числі в судовому порядку, як скасування рішення органу виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, Земельним кодексом України не передбачено. Крім того, посилався на практику європейського суду з прав людини щодо вирішення питання про правові наслідки порушення органом державної влади порядку розпорядження майном.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обов'язок доведення обставин, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на них (ст. 60 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Вимогами ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,5000 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Майстрів Новоград-Волинського району, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_3 від 03.04.2008 року. Кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_4 (а.с.9)

Розпорядженням голови Новоград-Волинської райдержадміністрації від 26.07.2010 року №595 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу Суслівської сільської ради Новоград-Волинського району (а.с. 7).

Розпорядженням голови Новоград-Волинської райдержадміністрації від 21.03.2011 року №321 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,9234 га, у тому числі пасовища - 1,9234 га (кадастровий номер НОМЕР_2) у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (а.с. 8).

На підставі розпорядження голови Новоград-Волинської райдержадміністрації від 21.03.2011 року №321, ОСОБА_1 30.09.2011 року видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 1,9234 га для ведення особистого селянського господарства на території Суслівської сільської ради Новоград-Волинського району. Кадастровий номер земельної ділянкиНОМЕР_2. (а.с. 9)

Згідно ч. 2-4 ст. 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Статтею 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» також передбачено, що для ведення особистого селянського господарства використовуються земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Таким чином, загальний розмір земельних ділянок, що перебувають у власності відповідача, перевищує встановлені законом обмеження на 0,4234 га.

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно з частиною третьою статті 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку.

Згідно із ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно до вимог ст. 387, ч. 3 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної прав підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його добросовісного набувача у всіх випадках.

У зв'язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Разом з тим, у даній справі відповідачем ОСОБА_1 заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Оспорювані розпорядження голови Новоград-Волинської районної державної адміністрації прийняті 26.07.2010 року та 21.03.2011 року, державний акт на право приватної власності на землю виданий 30.09.2011 року.

Прокурор звернувся до суду з позовом 28.08.2015 року - після спливу встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності щодо кожної з заявлених позовних вимог.

Суд не приймає до уваги посилання прокурора на необізнаність прокуратури про факт порушення земельного законодавства до 20.08.2015 року з наступних підстав.

Позов подано прокурором в інтересах держави.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Оспорювані розпорядження голови районної адміністрації прийняті ним у якості керівника органу державної влади.

Суду надано копію документації проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,9234 га, яка передається у власність ОСОБА_1, яка містить висновки про погодження матеріалів проекту всіма держаними органами, до компетенції яких це питання віднесено законодавством, у тому числі управлінням Держкомзему у Новоград-Волинському районі (а.с. 68)

Оспорюваний державний акт про право власності на землю також оформлений у встановленому порядку органами державної влади.

Раніше виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,5 га оформлений тими самими органами державної влади.

Таким чином, є підстави для висновку, що держава, як універсальний суб'єкт правовідносин, мала повну інформацію про обставини оформлення відповідачем ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з порушенням норм приватизації.

Прокурор у даній справі не є самостійним суб'єктом, який захищає власні інтереси, а відповідно до ст. 45 ЦПК України діє в інтересах держави. Отже, матеріальне право прокурора на судовий захист у даному випадку є похідним від права держави, а його права і обов'язки як сторони по справі є тотожними правам даного суб'єкта, за винятком права укладати мирову угоду (ч. 1 ст. 46 ЦПК України).

Представлення держави у спірних правовідносинах іншими суб'єктами не перериває перебігу позовної давності, оскільки прокурор є лише спеціальним процесуальним представником держави, залучення якого до захисту її прав та інтересів на будь-якому етапі не може впливати на обсяг цивільних прав та обов'язків держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, на такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України за наслідками перегляду справ з підстав неоднакового застосування законодавства судом касаційної інстанції при розгляді подібних спорів. Зокрема, у постанові від 16.09.2015року №6-68цс15. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України таке рішення Верховного Суду України є обов'язковим для судів України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пунктів 70, 71 Рішення від 20.10.2011 року в справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_1 заявлено клопотання про застосування позовної давності, а позивачем будь-яких клопотань щодо поновлення пропущеного строку не заявлено, суд застосовує позовну давність та відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 24.02.2016 року

Головуючий А.В. Помогаєв