Провадження № 2/127/815/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016 Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого - судді Саблук С. А.,

при секретарі Кушнір А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Управління Служби безпеки України у Вінницкій області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Управління Служби безпеки України у Вінницкій області звернулось до суду з вищевказаним позовом, який мотивований тим, що відповідно до пунктів 7 та 10 рішення виконавчого комітету міської ради від 12.08.2003 № 1277 «Про заселення 117 квартирного житлового будинку по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14.01.2003 № 21» на квартиру АДРЕСА_1 оформлено право державної власності за державою в особі Верховної ради України, а також дану квартиру визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області. 24 липня 2003 року капітан ОСОБА_4 подав начальнику УСБУ рапорт з проханням надати йому службове житло. За клопотанням УСБУ, виконавчий комітет Вінницької міської ради 15 серпня 2003 року видав ордер на службове жиле приміщення № 0240 співробітнику УСБУ ОСОБА_4 на право заняття службового жилого приміщення жилою площею 15,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2. Наказом Служби безпеки України від 13.10.2004 № 084 ОСОБА_4 зарахований в розпорядження до іншого військового формування. Колишній співробітник УСБУ ОСОБА_4 достовірно знаючи, що надане йому житло є службовим і йому не належить, а також усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб, нехтуючи п. 11 свого рапорту від 24.07.2003 року, 2 вересня 2005 року, навмисно подав до органу приватизації заяву з проханням оформити йому в приватну власність квартиру № 37 в будинку 32 а по вул. Р. Скалецького, у м. Вінниці. Відповідно до п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 (яке було чинне на момент приватизації квартири) орган приватизації перевірку на достовірність інформації вказану в заяві та документах не здійснював, оскільки відповідальність за достовірність та повноту інформації несе заявник. Однак, з документів, що подав ОСОБА_4 не вбачалося, що дана квартира на момент приватизації мала статус службової, а сам заявник цього не повідомив, хоча мав би це зробити. Будучи введеним в оману, не знаючи, що вказане в заяві житло є службовим, виконавчий комітет Вінницької міської ради, в порушення вимог частини 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пунктом 1.48 Рішення від 15 вересня 2005 року № 2005 «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці», оформив право приватної власності та безоплатно передав у власність вказану квартиру ОСОБА_4 На підставі вищезазначеного рішення виконавчий комітет Вінницької міської ради видав свідоцтво на право власності на житло на службову квартиру. 06 березня 2008 року, ОСОБА_4, продав квартиру під № 37 по вул. Р.Скалецького, буд. 32а в м. Вінниці, балансовою вартістю 56426 грн., ОСОБА_2 за 222 200,00 грн. Так, 06.03.2008 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким ОСОБА_4. (продавець) передав нерухоме майно ОСОБА_2 у власність, а останній прийняв його, сплативши за нього грошову суму в розмірі 222200 грн., що підтверджується копією даного договору. Згідно з п. 1.5 вказаного Договору продавець - ОСОБА_4. засвідчив, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для укладення нього договору, дана квартира на момент укладання цього договору нікому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не заставлена, не передана в оренду, судового спору щодо неї немає, прав на неї у третіх осіб як немає. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2013 року скасовано свідоцтво на право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_3, видане виконкомом Вінницької міської ради 15.09.2005 р. на ім'я ОСОБА_1. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2015 року визнано протиправним та скасовано п. 1.48 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2005 від 15.09.2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» щодо передачі у власність ОСОБА_4 квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні , мотивуючи тим, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права. Кім того, подав заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час, день та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до пунктів 7 та 10 рішення виконавчого комітету міської ради від 12.08.2003 № 1277 «Про заселення 117 квартирного житлового будинку по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці та часткові зміни в рішенні виконкому міської ради від 14.01.2003 № 21» на квартиру АДРЕСА_1 оформлено право державної власності за державою в особі Верховної ради України, а також дану квартиру визнано службовою і надано УСБУ у Вінницькій області.

24 липня 2003 року капітан ОСОБА_4 подав начальнику УСБУ рапорт з проханням надати йому службове житло.

За клопотанням УСБУ, виконавчий комітет Вінницької міської ради 15 серпня 2003 року видав ордер на службове жиле приміщення № 0240 співробітнику УСБУ ОСОБА_4 на право заняття службового жилого приміщення жилою площею 15,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2.

Наказом Служби безпеки України від 13.10.2004 № 084 ОСОБА_4 зарахований в розпорядження до іншого військового формування.

Колишній співробітник УСБУ ОСОБА_4 достовірно знаючи, що надане йому житло є службовим і йому не належить, а також усвідомлюючи особливості найму службового житла, умови проживання в ньому та поселення в займане приміщення інших осіб, нехтуючи п. 11 свого рапорту від 24.07.2003 року, 2 вересня 2005 року, навмисно подав до органу приватизації заяву з проханням оформити йому в приватну власність квартиру № 37 в будинку 32 а по вул. Р. Скалецького, у м. Вінниці.

Відповідно до п. 24 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 № 56 (яке було чинне на момент приватизації квартири) орган приватизації перевірку на достовірність інформації вказану в заяві та документах не здійснював, оскільки відповідальність за достовірність та повноту інформації несе заявник.

Однак, з документів, що подав ОСОБА_4 не вбачалося, що дана квартира на момент приватизації мала статус службової, а сам заявник цього не повідомив, хоча мав би це зробити.

Будучи введеним в оману, не знаючи, що вказане в заяві житло є службовим, виконавчий комітет Вінницької міської ради, в порушення вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», пунктом 1.48 Рішення від 15 вересня 2005 року № 2005 «Про приватизацію державного житлового фонду м. Вінниці», оформив право приватної власності та безоплатно передав у власність вказану квартиру ОСОБА_4

На підставі вищезазначеного рішення виконавчий комітет Вінницької міської ради видав свідоцтво на право власності на житло на службову квартиру.

06 березня 2008 року, ОСОБА_4, продав квартиру під № 37 по вул. Р.Скалецького, буд. 32а в м. Вінниці, балансовою вартістю 56426 грн., ОСОБА_2 за 222 200,00 грн.

Так, 06.03.2008 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири, за яким ОСОБА_4. (продавець) передав нерухоме майно ОСОБА_2 у власність, а останній прийняв його, сплативши за нього грошову суму в розмірі 222200 грн., що підтверджується копією даного договору.

Згідно з п. 1.5 вказаного Договору продавець - ОСОБА_4. засвідчив, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для укладення нього договору, дана квартира на момент укладання цього договору нікому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, не заставлена, не передана в оренду, судового спору щодо неї немає, прав на неї у третіх осіб як немає.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 липня 2013 року скасовано свідоцтво на право власності на житло, а саме на квартиру АДРЕСА_3, видане виконкомом Вінницької міської ради 15.09.2005 р. на ім'я ОСОБА_1.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2015 року визнано протиправним та скасовано п. 1.48 рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2005 від 15.09.2005 року «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» щодо передачі у власність ОСОБА_4 квартири.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу, зокрема житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисне ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 (далі - постанова) вбачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦКправочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та вважає, що відповідач ОСОБА_1 не мав права відчужувати нерухоме майно надане йому як службове жиле приміщення, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню.

Суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Законом, яким регулюється виселення, є відповідні норми ЖК України. Зокрема це ст.109 ЖК України відповідно до ч.ч.1,2 якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом; громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, враховуючи наведене, а також те, що чинним законодавством визначено виключнийперелік підстав за яких особу можливо виселити з житлового приміщення, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні даних вимог.

ОСОБА_2 того, суд вважає, що заявлена у судовому засіданні вимога представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позову задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст..256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач зазначає, що під час перевірки використання фонду службового житла УСБУ, 18 серпня 2014 року, позивачу стало відомо, що станом на 29.12.2012 року службова квартира АДРЕСА_4 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2008 р.

Доводи позивача підтверджуються матеріалами справи, натомість представником відповідача не надано належних доказів в обґрунтування поданої заяви, а відтак, на думку суду заява представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

ОСОБА_2 того, оскільки позивачем були понесені витрати по сплаті судового збору, їх, згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідачів.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 14, 57- 64, 209, 212 - 215, 218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позов Управління Служби безпеки України у Вінницкій області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та виселення задоволити частково.

Визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5, укладений 06.03.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсним.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Управління Служби безпеки України у Вінницкій області судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В решті позовних вимог, а саме в частині виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :