Справа №489/2546/15-ц 18.02.2016 18.02.2016 18.02.2016
Справа 489/2546/15-ц
Провадження № 22 -ц/784/531/16 Головуючий у 1 -й інстанції ОСОБА_1
Категорія 59 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль»

на заочне рішення

Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» до Філії 15 приватного підприємства «ОСОБА_5Ш.», Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_6 про визнання аукціону з реалізації арештованого нерухомого майна недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_4 Аваль» (далі - ПАТ «ОСОБА_4 Аваль», ОСОБА_4) звернулось з позовом до Філії 15 приватного підприємства «ОСОБА_5 Ш» (далі - ПП «ОСОБА_5Ш.»), Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області), ОСОБА_6 про визнання недійсним аукціону з реалізації арештованого нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1, проведеного 18 лютого 2013 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 зазначав, що аукціон проведено з порушенням Закону України «Про іпотеку», оскільки відповідачем передано на реалізацію предмет іпотеки без рішення суду про звернення стягнення на майно. В порушення вказаного Закону квартира продана ОСОБА_6 з третіх торгів. Між тим, положення ст. 49 Закону України «Про іпотеку» щодо третіх торгів на спірні правовідносини не розповсюджується, оскільки кредитний договір та іпотечний договір укладено до 16 жовтня 2011 року, тобто до внесення змін у вказану статтю Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22 вересня 2012 року.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити рішення суду без змін.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 24 квітня 2009 року між сторонами укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_7 передав Банку в іпотеку однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Як виходить з договору , він укладений на забезпечення виконання ФОП ОСОБА_7 зобовязань за кредитним договором укладеним між тими ж сторонами 4 липня 2008 року, та додатковим договором від 16 квітня 2009 року (а.с. 7).

Також з матеріалів справи та виконавчих проваджень №332/6, №349/6, №336/6 досліджених в апеляційному суді вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2010 року з ОСОБА_7 на користь Банку стягнуто 126756 грн. 27 коп., судові витрати та видано два виконавчих листа за №2-333/2010 р. про стягнення боргу за кредитним договором та 1387 грн. 56 коп. судових витрат. Виконавчі провадження були відкриті постановами головного державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби, а останнє провадження було приєднано до іншого, також про стягнення з боржника грошових сум.

Вказані провадження, а також провадження, відкрите за виконавчим листом від 23 вересня 2009 року за № 2-3427 про стягнення з ОСОБА_7 на користь Банку 12201 грн. 43 коп. заборгованості, 122 грн. 01 коп. судового збору та 30 грн. витрат на інформайційно технічне забезпечення розгляду справи були передані на виконання ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області постановою від 5 листопада 2012 року (а.с. 5,72). На виконання до вказаного відділу передані інші виконавчі провадження, про стягнення з боржника різних сум на користь інших кредиторів.

Ще до передачі вказаних виконавчих проваджень, 10 лютого 2012 року, державним виконавцем Ленінського ВДВС, з метою примусового виконання рішення про стягнення 126 756 грн. 27 коп. заборгованості була описана та арештована квартира АДРЕСА_1. 1 листопада 2012 року між вказаним відділом та торгівельною організацією ПП «Нива-В.Ш.», від імені якої діяла її філія 15, було укладено договір про надання послуг по організації проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна. В подальшому, 10 травня 2012 року постановою державного виконавця залучено експерта, суб'єкта оціночної діяльності з метою визначення ринкової вартості арештованого майна.

Реалізація спірного майна відбулася після двох його уцінок, що не суперечить положенням ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, прилюдні торги з реалізації арештованого майна, призначені на 23 листопада 2012 року, не відбулися. 11 січня 2013 року старшим держвиконавцем ВПВР УДВС ГУЮ складено акт уцінки майна, вартість якого зменшилася з 167185 грн. до 125388 грн. 75 коп. (а.с. 78). Після цього були призначені торги на 4 січня 2013 року, які також не відбулися, у звязку з чим, майно було вдруге уцінено на 50 % від первісної вартості, яка склала 83952 грн. 50 коп. (а.с. 76). Уцінено вдруге майно, яке належало ОСОБА_7 продано на торгах, які призначені на 16 лютого 2013 року. Згідно з протоколом №1512333 переможцем прилюдних торгів визначено ОСОБА_6 , яка придбала квартиру за стартовою ціною, тобто за 83592 грн. 50 коп. ( а.с. 74). 63 053 грн. 51 коп. були перераховані Банку. Частина грошей залишилася на рахунку продавця (4179 грн. 62 коп.), а частина пішла на погашення витрат на проведення виконавчих дій та виконавчого збору.

Оцінивши докази у справі та давши їм правовий аналіз, суд дійшов висновку про те, що при відсутності судового рішення про звернення стягнення на спірну квартиру як на предмет іпотеки, не застосовуються правила проведення торгів визначених нормами Закону України «Про іпотеку» № 898-IV, а застосовуються загальні норми, що регулюють правовідносини з реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» 606-XIV,Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 листопада 1999 року № 745/4038, в редакції , чинній на час проведення таких дій (далі Тимчасове положення).

У звязку з чим, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для визнання торгів недійсними з підстав, заявлених позивачем, а саме звернення стягнення на майно, яке передавалося в іпотеку, без рішення суду, в порушення, на думку позивача, ст. ст. 33,49 Закону України «Про іпотеку», а у звязку з цим і Тимчасового положення, яке як Закон України «Про іпотеку» в редакції на час укладення іпотечного договору передбачали проведення лише двох торгів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відсутність підстав для задоволення заявленого позову.

Доводи в апеляційній скарзі про неправильність висновків суду щодо застосування положень Закону України «Про іпотеку» суперечать вимогам матеріального права, обставинам справи, а також правовій позиції в постанові Верховного Суду України від 23 квітня 2014 року № 6-26 цс 14, оскільки реалізація майна проведена фактично в 2012-2013 роках, та в постанові Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року № 6-174 цс 14, на яку послався в рішенні суд першої інстанції.

Доводи в апеляційній скарзі про можливість задоволення позову суперечить також іншим обставинам справи.

Прилюдні торги є спеціальною процедурою, за результатами якої укладається договір купівлі-продажу. Такий договір як правочин можна визнати недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК (ч. 1 ст. 215 зазначеного Кодексу).

Як і будь-який інший оспорюваний правочин, укладений на торгах, договір купівлі-продажу відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК може бути оспорений як його сторонами, так і іншими заінтересованими особами. Правова позиція про оспорювання договору за позовом особи, яка не була стороною цього договору висловлена Верховним Судом України при розгляді 7 листопада 2012 року справи № 6-107 цс 12.

Між тим, Банком, який не є стороною договору, не доведено, що угодою з продажу майна порушені його права та інтереси. Зокрема, Банк, як стягувач, отримав кошти від продажу майна. Як сторона виконавчого провадження він не здійснив будь - яких дій щодо оскарження оцінки вартості майна, та не заперечував законність проведення торгів в 2013 році, а предявивши позов у 2015 році в позовній заяві також не зазначив, яким чином спірна угода порушує його права.

Крім того, виходячи з викладеної правової позиції щодо характеру спірних правовідносин, їх субєктами є торговельна організація та крім особи, яка придбала майно, його колишній власник. Однак, позивач при подачі позову предявив вимоги до держаного органу з виконання судових рішень і переможця торгів, та не заявив вимог до його колишнього власника, а також організації, що проводила торги, якою є юрідична особа , а не її філія.

Щодо стягнення 33639,50 доларів США та 50 000 грн. рішенням Ленінського районного суду від 26 січня 2012 року, то суми стягнуті за іншим кредитним договором від 16 липня 2008 року.

За викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду про відмову в задоволенні позову та ухвалення нового, про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» відхилити, а заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_8