Номер провадження: 22-ц/785/1348/16
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,Громіка Р.Д.

За участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Білгород- Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_5, про встановлення та компенсацію вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2014р. ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом та після уточнення позову просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь вартість будівельних робіт, які були здійсненні в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час перебування в шлюбі в розмірі 165 860 грн. та судові витрати по справі, т.2, а/с.6-9.

Зазначала, що з липня 1983р. вона та ОСОБА_6 стали проживати однією сім'єю та вести спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася донька - ОСОБА_5, а 14.02.1985р. вони зареєстрували шлюб.

Після набуття ОСОБА_6 права власності на ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, з березня 2004р. вона та ОСОБА_6 за рахунок спільних трудових та грошових затрат провели в будинку такі будівельні роботи: побудували перестінок в одній із кімнат та встановили двері, зробили перебудову в житловому будинку, побудували кухню, ванну, туалет, котельню для опалення і коридор.

З січня 2005р. ОСОБА_6 добровільно виселився з будинку і став проживати в АДРЕСА_2. В будинку залишилася проживати і проживають на даний час: вона, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Після чого вона в 2005-2006р.р. за особисті кошти замінила котел для опалення, сантехніку та каналізаційні труби на металопластикові в ванній кімнаті, купила та встановили бойлер, поміняла в будинку вікно на металопластикове, поклеїла шпалери, кожний рік проводила поточний ремонт у будинку: побілку стелі, фарбування вікон та дверей, труб, батарей, для чого за свої власні кошти купувала краску, шпалери, клей. Провела опалення, воду, каналізацію та встановила ворота.

В процесі розгляду справи відповідач ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що видно зі свідоцтва про смерть. Ухвалою суду від 14.08.2015р. до участі у справі залучено правонаступника,- дружину померлого ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, т.1, а/с. 166-169, 244-245.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала, посилаючись на те, що ОСОБА_4 не довела підстави свого позову, просила застосувати строки позовної давності

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2015р. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 вартість будівельних робіт, які були здійсненні в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі в розмірі 71 370 грн. та судові витрати.

У апеляційній скарзі представник відповідачки просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення міськрайонного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка на підтвердження розміру витрат на ремонт, перебудову 3/4 частин житлового будинку, надала суду письмові докази: товарні чеки (т.1, а.с.31-37); що позивачкою та ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі в житловому будинку АДРЕСА_1 були здійснені наступні будівельні роботи: між приміщенням 2-4 та 2-5 житлового будинку літ. «А» встановлена цегляна перегородка з дверним отвором та встановлений дверний блок, в приміщенні 2-5 виконані роботи по влаштуванню підлоги, побудована веранда літ. «а2», в житловому будинку літ. «А» та на веранді літ «а2» проведено водяне опалення від місцевого котла, на веранді літ. «а2» проведена каналізація та водопостачання, споруджена вигрібна яма та оглядовий водопровідний колодязь, встановлені ворота.

Крім того, для повного та всебічного дослідження обставин справи була проведена судова будівельно-технічна експертиза, висновком якої (№59/12 від 16.1.2015р.) було встановлено, що вартість будівельних робіт, які були здійснені у зазначеному житловому будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі складає 165 860 грн., вартість цих робіт з врахуванням фізичного зносу матеріали Фзн - 20% на момент проведення експертизи складає 142 740 грн.

Суд першої інстанції визнав, що, виходячи з того, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними та враховуючи те, що зазначені роботи проведені за рахунок спільних грошових затрат, позивачка не довела той факт, що на проведення будівельних робіт нею були витрачені саме її особисті грошові кошти, оскільки матеріали справи допустимих доказів про це не містять, суд приходить до висновку, що на користь позивачки підлягає присудженню компенсація у розмірі 71 370 грн., тобто 1/2 частина встановленої експертизою вартості будівельних робіт, які були здійснені в житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі з врахуванням фізичного зносу матеріалу, а саме 142 740 грн.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Обгрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції з'ясовує таки обставини: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Так, судом встановлено судом та вбачається з матеріалів справи (а саме з рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2012р., та ухвали апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012р., якою рішення від 10.09.2012р. було залишено без змін, (т. 1 а.с. 63-67, 41-44), ОСОБА_4 з 14.02.1985р. по 01.03.2010р. перебувала з ОСОБА_6 у шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_5

З 1987р. родина ОСОБА_5 стала проживати по АДРЕСА_1, вели спільне господарство, були зареєстровані за вказаною адресою.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.12. 2001р. було встановлено факт прийняття ОСОБА_6 спадщини, що відкрилася після смерті його батьків у вигляді ? частини житлового будинку по АДРЕСА_1. 31.07.2003р. за ОСОБА_6 було зареєстровано в БТІ право власності на вказані 3/4 частини будинку.

15.04.2010р. ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, у якому просила визнати зазначену ? частину житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності, з тих підстав, що за час шлюбу вказаний житловий будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок їх грошових затрат проведенням ремонтних робіт.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2012р. по справі №2-659/11 (т. 1 а.с.63-67) відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання ? частин будинку спільною сумісною власністю подружжя, виділення в натурі 3/8 частин будинку та визнання права власності на нерухоме майно, з тих підстав, що позивачем не надано допустимих доказів, що вказана частина будинку збільшилася у вартості за рахунок спільних коштів подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12. 2012р. (т. 1 а.с. 41-44) рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.09.2012р. було залишено без змін. В мотивувальній частині ухвали апеляційного суду було роз'яснено, що позивач не позбавлена права звернутися до суду із самостійним позовом про стягнення грошової компенсації щодо витрат, які проведені в зв'язку з переобладнанням та з ремонтними роботами у спірному будинку.

До суду із відповідним позовом про відшкодування трудових та грошових затрат на ремонт жилого будинку ОСОБА_4 звернулася 18.04.2014р., тобто в межах строку позовної давності, а тому доводи відповідачки ОСОБА_2 щодо пропуску позивачкою строків позовної давності є безпідставними та необґрунтованими.

Крім того під час судового розгляду справи, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, актовий запис №71 (т. 1 а.с. 167).

Відповідно до копії спадкової справи №04/2015 все своє майно на випадок смерті ОСОБА_6 заповів своїй дружині ОСОБА_2 про що останній за життя склав заповіт від 30.08.2014р.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Так, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012р. встановлено, що відповідно до технічного паспорту на ? частин житлового будинку АДРЕСА_1, виготовленого станом на 2003р., який було надано суду, спірне майно складається з житлового будинку літ. А та було будованого у 1950р.; нежитлової прибудови літ. А-1 - 1970р.; підвалу літ. А - 1950р., веранди літ. А-1 - 1991р.; веранди літ. А-2 -1997р.; літньої кухні літ. Б - 1987р., вбиральні літ. В -1970р. та споруд.

Тобто всі будівлі, що є предметом спору по даній справі, побудовані до постановлення рішення Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 12.12.2001р. під час життя батьків відповідача.

Таким чином, зазначеними вище судовими рішеннями преюдеційно встановлено, що ? частини зазначеного спірного будинку є особистою приватною власністю ОСОБА_6, яке отримано під час перебування його у шлюбі з ОСОБА_4 в порядку спадкування.

Крім того, у зазначеній ухвалі апеляційного суду указано, що як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки БТІ від 09.08.2012р. по АДРЕСА_1 розташовані: житловий будинок літ. «А», веранда літ. «а-2», підвал літ. «а», нежитлова прибудова літ «А-1», літня кухня літ. «Б», вбиральня літ. «В». За вказаним будинком самочинно побудована веранда літ. «А-1», ворота №1,№4, хвіртка №2, огорожа №3, водопровід №5,№8, зливна яма №6, каналізація №7, отмостка №1. Крім того, в житловому будинку літ. «А», коридор 1-3, кухня 2-2 самочинно переобладнані у житлові кімнати.

Виходячи з відповіді БТІ, згідно вимог ст. 100 ЖК України, ці переобладнання були здійсненні без дозвілу виконкому, власника ? частини будинку та власника іншої ? частини будинку. Також не надано доказів, що вказана побудована веранда, на будівництво якої надана згода рішенням виконкому від 06.04.1989р. була прийнята в експлуатацію після її будівництва.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів того, що вона отримувала згоду на перепланування житлового будинку відповідно до вимог ст. 100 ЖК України.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції на вищевказані обставини не звернув уваги, чим порушив вимоги ч.3 ст. 61 ЦПК України та не врахував, що за правилами ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а отже і не підлягають захисту його вимоги за вчинення таких протиправних дій.

Суд першої інстанції розглядаючи справу дійшов до помилкового висновку про те, що

матеріалами справи доведено, що в період з 2004-2006р.р під час перебування у шлюбі позивачка та ОСОБА_6 здійснили у житловому будинку АДРЕСА_1 будівельні роботи, вартість яких складає 142 740 грн.

Так, пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилася на те, що з березня 2004р. вона та ОСОБА_6 за рахунок спільних трудових та грошових затрат провели в будинку такі будівельні роботи: побудували перестінок в одній із кімнат та встановили двері, зробили перебудову в житловому будинку, побудували кухню, ванну, туалет, котельню для опалення і коридор та що вона сама в період 2005-2006р.р. за особисті кошти замінила котел для опалення, сантехніку та каналізаційні труби на металопластикові в ванній кімнаті, купила та встановили бойлер, поміняла в будинку вікно на металопластикове, поклеїла шпалери, кожний рік проводила поточний ремонт у будинку: побілку стелі, фарбування вікон та дверей, труб, батарей, для чого за своє власні кошти купувала краску, шпалери, клей. Провела опалення, воду, каналізацію та встановила ворота.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі зазначає, що дозвіл на побудову веранди (тобто кухні, ванної, туалету, котельні для опалення та коридору) було надано ще у 1989р. згідно рішення Білгород-Дністровської райдержадміністрації Одеської області від 06.04.1986р. №76 і вже у 2002р. вказані прибудови були узаконені за рішенням виконкому Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 14.03.2002р. №22/2002, т.1, а/с.91-92.

Данні обставини підтверджуються також рішенням Білгород-Дністровського районного суду Одеської області від 12.12.2001р. по справі №2-1121/2001р., яким за ОСОБА_6 було визнано право власності на ? частини будинку у порядку спадкування. У даному рішенні чітко визначено розмір ? частин домоволодіння, а саме: коридор, 5 жилих приміщень, веранда, кухня, туалет, ванна, котельня (копія рішення суду та експлікація приміщень до плану житлового будинку садибного типу від 16.07.2003р., т.1, а/с 85-86, 90.

Зазначені дані спростовують доводи позивачки та висновок суду про те, що ОСОБА_4 разом з ОСОБА_6 у 2004р. побудували перестінок в одній із кімнат, встановили двері та побудували кухню, ванну, туалет, котельню для опалення та коридор.

Заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.12.2012р. дано оцінку твердженням ОСОБА_4 про те, що вона з 2004р. за власні кошти замінила котел для опалення, сантехніку та каналізаційні труби на металопластикові, поклеїла шпалери, кожний рік проводила поточний ремонт в будинку, та мотивовано відхилені, оскільки сторони в цій період спільно не проживали, позивач як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не надала письмової угоди про режим майна, що буде ними набуватися під час проживання в спірному будинку, власником якого за рішенням суду був відповідач, виходячи з реєстрації в БТЇ з 31.07.2003р., а в будинку позивачка проживає, як член сімї колишнього власника. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції прийшов до наступного висновку; враховуючи те, що ОСОБА_6 в спірному будинку не проживає, а проживають позивачка з донькою, то обов'язок утримувати спірний будинок в належному стані, в тому числі проводити ремонт лежить саме на фактичних користувачах.

Позивачка в обґрунтуванні позову щодо проведення будівельних робіт та перебудови житлового будинку, що здійснювалися у 2004р. надала до суду квитанції за 2002р., а саме квитанції від 12.01.2002р., 24.02.2002р., 18.03.2002р., 25.03.2002р., 12.04.2002р. та від 13.06.2002р. і саме ці квитанції суд першої інстанції поклав в основу свого висновку.

Колегія суддів вважає, що позивачка не надала суду переконливих доказів того, що вона разом із чоловіком у період з 2004р. по 2006р. за спільні кошти (або позивачка сама за її особисті кошти) здійснили у зазначеному будинку будівельні роботи та роботи по внутрішньому оздобленню приміщень будинку, встановлення санітарно-технічного обладнання, електромонтажних робіт, опалення та каналізації й що вартість цих робіт складає 142 740 грн.

Колегія суддів вважає, що надані позивачкою товарні чеки на придбання будівельних матеріалів за період з 2002р. по 2014р. та висновок судової будівельно-технічної експертизи №59/12 від 16.01.2015р. не доводять, що позивачкою та її чоловіком був проведений такий великий об'єм будівельних робіт по обладнанню спірного будинку, оскільки як видно з висновку зазначеної експертизи, експерт встановив види проведених робіт лише зі слів позивачки. У цій експертизі експерт визначив тільки вартість цих робіт, т.1 а/с.117-159. Не підтверджуються доводи позивачки про проведення такого великого об'єму будівельних робіт у будинку та що вартість таких робіт складає 142 740 грн. і показами свідків, які були допитані судом першої інстанції.

У порушення вимог ст. 1282 ЦК України суд першої інстанції не встановив вартість спадкового майна, оскільки за вимогами цієї норми матеріального права спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

За положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених ч.1 цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Ураховуючи наведене, рішення суду на підставі п.п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_5, про встановлення та компенсацію вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік