АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/102/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

позивача ОСОБА_7

представника позивача ОСОБА_8

відповідача ОСОБА_9

третя особа ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_11, Черкаської міської ради, третя особа: центр надання адміністративних послуг: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, ОСОБА_10 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_11, Черкаської міської ради, третя особа: центр надання адміністративних послуг: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, ОСОБА_10 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного сторонами та посвідченого нотаріусом 10 вересня 1986 року, її баба ОСОБА_12 стала власницею 1/5 частки будинковолодіння №206 по вул. Дзержинського (вул. Кавказька) у м. Черкаси, з відповідною частиною споруд. За даним будинковолодінням рішенням № 22 Черкаської міської ради від 14.01.1981 року зареєстрована земельна ділянка загальною площею 801 кв.м.

27.07.2005 року ОСОБА_12 померла, у звязку з чим відкрилась спадщина. Її чоловік - (дід) ОСОБА_13 після смерті своєї дружини не успадкував спадкове майно, своїх спадкових прав не оформив, власником вказаної частини будинковолодіння визнаний не був, а 10.10.2012 року в м. Черкаси він помер.

Позивачка ОСОБА_7 стверджує, що 26 серпня 2004 року її баба - ОСОБА_12 звернулась до Черкаської міськради із заявою про передачу їй у приватну власність 160,2 кв.м, присадибної земельної ділянки, тобто тієї частки, що припадала на неї відповідно до розміру частки у будинковолодінні (801 кв.м. х 20% = 160,2 кв.м.).Через смерть баби, вказана земельна ділянка нею не була приватизована. Вказане спадкове майно: 1/5 часту будинковолодіння №206 по вул. Кавказька з відповідною частиною надвірних споруд позивачка успадкувала двома частинами: 1/10 частку - за заповітом і 1/10 частку за законом. Співвласниками будинковолодіння крім неї є: ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_11Л, яким належить відповідно 23/50 та 17/50 часток будинковолодіння. Відповідач ОСОБА_11 заявив необґрунтовані, безпідставні претензії, щодо присадибної земельної ділянки, вважає, що більша частина присадибної земельної ділянки має належати саме йому.

У звязку з чим ОСОБА_7 просила суд визнати незаконним рішення №4-554 Черкаської міської Рада від 24.07.2008 року в частині п.1.15, яким за ОСОБА_11 визнано право власності на 407 кв.м. присадибної земельної ділянки біля будинку №206 по вул. Кавказька. Скасувати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_11 на підставі вищезазначеного рішення ради, зареєстрований в книзі записів реєстрації 15 вересня 2008 року.

Рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задовольнити.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_11, Черкаської міської ради, третя особа: центр надання адміністративних послуг: відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, ОСОБА_10 про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що п. 1 статті 124 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Крім того, права позивачки не порушені, так як вона має право на захист прав, які вона отримала від померлого спадкодавця. Померлий спадкодавець передав її право на користування 70 кв.м. земельної ділянки, а тому права позивачки не порушено.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_12, посвідченого нотаріусом 10 вересня 1986 року, ОСОБА_12, яка приходиться рідною бабою позивачці, купила 1/5 частки будинковолодіння №206 по вул. Дзержинського (вул. Кавказька) у м. Черкаси, з відповідною частиною споруд. За будинковолодінням рішенням № 22 Черкаської міської ради від 14.01.1981 року зареєстрована земельна ділянка загальною площею 801 кв.м.

27.07.2005 року ОСОБА_12 померла, у звязку з чим відкрилась спадщина. Спадкоємцем майна за законом після смерті ОСОБА_12 був її чоловік - ОСОБА_13, який 10.10.2012 року помер. ОСОБА_13 прийняв спадщину, так як проживав весь час з померлою ОСОБА_12, але документально не оформив спадщину.

ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_13 успадкувала 1/5 часту будинковолодіння №206 по вул. Кавказька з відповідною частиною надвірних споруд двома частинами: 1/10 частку - за заповітом і 1/10 частку за законом. Співвласниками будинковолодіння крім неї є: ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_11Л, якому належить відповідно 23/50 та 17/50 часток будинковолодіння.

Загальна площа земельної ділянки під будинковолодінням становить 820 кв.м., із яких ОСОБА_11 відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №124720 від 15 вересня 2008 року належить 407 кв.м., а ОСОБА_10 згідно державного акту на право власності на землю серії ЯЖ №124719 від 20.10.2008 року належить 343 кв.м., решта 70 кв.м. залишилось в користуванні ОСОБА_13

Вважаючи, що частка земельної ділянки, що залишилась у користуванні ОСОБА_13 не відповідає його частці у будинковолодінні, ОСОБА_7 як спадкоємець нерухомого майна після смерті ОСОБА_13, звернулась до суду та просить суд визнати незаконним рішення №4-554 Черкаської міської Рада від 24.07.2008 року в частині п.1.15, яким за ОСОБА_11 визнано право власності на 407 кв.м. присадибної земельної ділянки біля будинку №206 по вул. Кавказька. Скасувати державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_11 на підставі вищезазначеного рішення ради, зареєстрований в книзі записів реєстрації 15 вересня 2008 року.

Зазначені правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України та ЗК України.

Статтями 316, 328 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тобто, законодавець закріплює презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно.

Що стосується землі, як особливого об'єкту цивільних прав, то ст. 14 Конституції України визначила, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно із ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Положенням пункту "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Підстави набуття права власності на земельні ділянки передбачені ст. 116 Земельного кодексу України. Дана норма, зокрема, визначає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Згідно зі ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих умовах і в тому обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Зазначена норма кореспондується зі ст. 377 ЦК України.

На момент відкриття спадщини в 2012 році у спадкодавця ОСОБА_13 в користування знаходилось 70 кв.м. земельної ділянки. Цей розмір земельної ділянки було визначено між суміжними землекористувачами в 2008 році, коли було підписано всіма власниками будинковолодіння схему розподілу земельної ділянки будинковолодіння по вул. Кавказькій, 206 в м. Черкаси, що відповідає вимогам статті 198 Земельного кодексу України, відповідно до вимог якої, межі земельної ділянки погоджуються з суміжними власниками та землекористувачами.

Зазначений розподіл земельної ділянки було вчинено за згодою спадкодавця ОСОБА_13, даний розподіл земельної ділянки відповідав інтересам ОСОБА_13 та не оспорювався ним.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_13 не оформив свої спадкові права після смерті дружини, а отже не мав права підписувати акт розподілу земельної ділянки є безпідставними.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004 року, визначений Главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, прийнявши спадщину, ОСОБА_13 мав повне право вирішувати питання про встановлення розмірів земельної ділянки, що знаходиться в спільному користуванні.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_13 на момент підписання акту розподілу земельної ділянки був у хворобливому стані не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Виходячи з даної норми закону, до позивачки ОСОБА_7 перейшли права та обовязки ОСОБА_13, які були у нього відповідно до його майна станом на день його смерті, на 10.10.2012 року. Розподіл земельної ділянки між співвласниками будинку було проведено в 2008 році, тому спадкові права ОСОБА_7 даним розподілом не порушено.

Вирішення вимог про доступ до частини сараю, що належить позивачці і знаходиться за межами земельної ділянки, яка перебуває у її користуванні, підлягає до вирішення шляхом укладення сервітуту, але таких позовних вимог ОСОБА_7 не заявлено.

Тому вірно встановивши факти і відповідно їм правовідносини, постановивши рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі наявних та наданих сторонами належних та допустимих доказів, суд першої інстанції ухвалив правильне та справедливе рішення, яким обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 відхилити, а рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на протязі двадцяти днів, починаючи з часу її проголошення.

Головуючий :

Судді :