АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В., при секретарі Горбачовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, Київської міської ради, третя особа: Головне Управління юстиції в м. Києві про визнання недійсними заповітів, свідоцтв про право на спадщину, усунення від спадщини, визнання права власності в порядку спадкування, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року,

встановила:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року названий позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення його позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні заповіти відповідають вимогам закону, а підстави, передбачені ст. 1257 ЦК України, для визнання їх недійсними відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3.

Згідно заповіту ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 належну їй частину жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

31 березня 1994 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Десятої Київської нотаріальної контори, на підставі заповіту посвідченого Тринадцятою Київською держнотконторою 03.10.1990 р., зареєстрованого в реєстрі за №1-13756.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4.

Після смерті ОСОБА_4 Восьмою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 226 від 12.10.2010 року.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 13 червня 1997 року ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 належну їй частину жилого будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2011 року, яке набрало законної сили, встановлено факт що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є двоюрідною онукою ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

18 листопада 2011 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Восьмої Київської держнотконтори, на підставі заповіту, посвідченого Десятою Київською держнотконторою 13.06.1997р., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-694.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 просив визнати недійсними спірні заповіти, оскільки в заповіті від 03.10.1990 р. відсутній підпис спадкодавця ОСОБА_3, а в заповіті від 13.06.1997 р. не зазначено дату та місце народження заповідача і не вказано обсяг спадкового майна. Вважає, що документи, на підставі яких відповідачем ОСОБА_2 прийнята спадщина підроблені. Просив визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітами; рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339 у частині надання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1000 гектарів для обслуговування жилого будинку господарських будівель; Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення Київської міської ради народних депутатів від 13 травня 1999 року № 238/339. Просив визнати за ним право власності на усе майно померлої в порядку спадкування. Крім того, просив стягнути з ОСОБА_2 шкоду за зруйнування будинку в розмірі 850 000 грн., матеріальну за майно, яке перебувало в будинку в розмірі 350 000 грн., моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. та повернути родинні коштовності або відшкодувати грошима 400 000 грн., а всього 2 140 000 грн.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Частинами 1 - 3 статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що 03 жовтня 1990 року ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 належну їй частину жилого будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

13 червня 1997 року ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_2 належну їй частину жилого будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідність заповітів вимогам законодавства щодо форми та посвідчення, оскільки їх складено в письмовій формі із зазначенням дати складання, підписано особисто заповідачем, внесено в реєстр, посвідчено повноважною особою тощо.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають право на спадкування за законом повнолітні діти, а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Позивачем не представлено на підтвердження позовних вимог в цій частині доказів, що померла перебувала у безпорадному стані, потребувала в зв'язку з цим допомоги, а відповідач ОСОБА_2 ухилялася від надання такої допомоги.

З урахуванням встановлення вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору, судом першої інстанції правильно зроблено висновок щодо правомірності отримання відповідачем ОСОБА_2 у спадщину спірного майна, та відсутності у позивача права на нього.

Таким чином, за відсутності у позивача права на спірне спадкове майно, решта його позовних вимог також не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта про відсутність у спірному заповіті від 13.06.1997 р. відомостей про місце його складання та дати народження спадкодавця, колегія суддів оцінює критично, оскільки такі порушення є формальними і такими, що не вплинули на вільне волевиявлення заповідача при складанні заповіту.

Доводи про відсутність у спірному заповіті від 03.10.1990 р. підпису спадкодавця суд оцінює критично, оскільки з матеріалів справи вбачається, що заповіт від 03.10.1990 р. має підпис спадкодавця, який зроблено із зазначенням прізвища ім'я та по-батькові ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду від 27 травня 2015 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

Н.В. Поліщук