Справа № 167/1239/15-ц Провадження № 22-ц/773/147/16 Головуючий у 1 інстанції: Сіліч І.І.
Категорія: 27 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Стрільчука В.А.,

суддів Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання Шугалова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Рожищенського районного суду від 27 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк (далі ЗАТ КБ) «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач належним чином взятих на себе зобовязань за договором не виконував, у звязку із чим станом на 30 червня 2015 року його заборгованість становила 5048,33 доларів США. Від цієї суми віднімається 2240,17 доларів США, які були стягнуті з відповідача на користь банку судовим наказом Луцького міськрайонного суду від 09 червня 2010 року. Різниця становить 2808,16 доларів США, а також штрафи 23,80 доларів США (фіксована частина), 140,41 доларів США (процентна складова). Отже загальна сума заборгованості становить 2972,37 доларів США, які позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

13 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало уточнену позовну заяву, в якій поросило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по відсотках, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом з 24 вересня 2012 року по 24 вересня 2015 року, тобто в межах позовної давності, в розмірі 898,95 доларів США, що за курсом 21,57 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24 вересня 2015 року складає 19390,35 грн.

Рішенням Рожищенського районного суду від 27 листопада 2015 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати це рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В запереченні відповідач ОСОБА_1 просить відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що 31 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений договір у формі заяви, за змістом якої відповідач ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому в письмовому вигляді. Із заяви вбачається, що ОСОБА_1 була видана кредитна картка Gold з кредитним лімітом 1400 доларів США під базову відсоткову ставку 1,0 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Термін дії картки два роки, а термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки (а. с. 12).

У звязку з неналежним виконанням позичальником своїх зобовязань за договором судовим наказом Луцького міськрайонного суду у справі № 2н-939/10, виданим 09 червня 2010 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 17753,36 грн. (а. с. 6).

Однак і після цього відповідач не виконував зобовязань за договором. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 30 червня 2015 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 5048,33 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом 1372,02 доларів США., заборгованості по відсотках за користування кредитом 2782,39 доларів США, заборгованості за пенею та комісією 893,92 доларів США. Різниця між цією заборгованістю та сумою, стягнутою судовим наказом (2240,17 доларів США), становить 2808,16 доларів США. Також в розрахунку вказані штраф (фіксована частина) 23,80 доларів США і штраф (відсоток від суми заборгованості) 140,41 доларів США, а всього 2972,37 доларів США (а. с. 7-9).

При цьому сума заборгованості по відсотках, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом в період з 24 вересня 2012 року по 24 вересня 2015 року, яку позивач просив стягнути з відповідача після уточнення позовних вимог, становить 898,35 доларів США, про що зазначено в розрахунку заборгованості, доданому до уточненої позовної заяви (а. с. 46-49).

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу (далі ЦК) України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісячно до дня повернення позики.

У відповідності до п. 3.13. Умов і правил надання банківських послуг у випадку, які є невідємною частиною укладеного між сторонами договору, якщо по закінченні строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку владу, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк, вказаний в п. 1 даної угоди. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому відрахування нового строку вкладу начинається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу.

Згідно з п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк.

Пунктом 3.1.1 Правил користування платіжною карткою передбачено, що строк дії картки вказаний на лицевій стороні картки (місяць і рік), картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця.

Отже, термін дії договору відповідно до його умов завершився у вересні 2009 року, оскільки договір був укладений 31 серпня 2007 року, а термін дії картки становив два роки (а. с. 12). Дана обставина підтверджена позивачем в уточненій позовній заяві (а. с. 46-47).

Зміст позовних вимог банку зводиться до стягнення з відповідача відсотків, нарахованих йому на прострочену заборгованість за кредитом в період з 24 вересня 2012 року по 24 вересня 2015 року, тобто в межах позовної давності до дня предявлення в суд даного позову.

Відмовляючи в задоволенні цих вимог, суд першої інстанції виходив з того, що востаннє відповідачем сплачена заборгованість за договором в листопаді 2008 року, з моменту прострочення сплати тіла кредиту та дня видачі судового наказу Луцького міськрайонного суду від 09 червня 2010 року до моменту звернення банку з позовом 28 вересня 2015 року (хоча в дійсності позовні матеріали здані на пошту 24 вересня 2015 року (а. с. 25)) встановлена законом загальна позовна давність спливла, позивач не представив доказів подальшого переривання перебігу позовної давності, тому ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Однак такі висновки суду зроблені з порушенням норм матеріального права.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку даності збігається з моментом виникнення в зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 12 листопада 2014 року № 6-167цс14, яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Виходячи з наведеного, висновок суду першої інстанції про пропуск банком позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період, що не перевищує трьох років до дня предявлення позову, є безпідставним.

У звязку з допущеними судом порушеннями вищенаведених норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржуване рішення слід скасувати і ухвалити нове рішення у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України.

Разом з тим, предявлений ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за кредитним договором не може бути задоволений у звязку з недоведеністю заявлених вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження своїх уточнених позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 898,95 грн. банк надав суду розрахунок заборгованості за договором від 31 серпня 2007 року за період з 24 вересня 2012 року по 24 вересня 2015 року (а. с. 48-49).

У цьому розрахунку процентна ставка, яка нарахована на залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту), протягом усього періоду нарахування встановлена в розмірі 21,6 %. При цьому суду не надано доказів і не зазначено, якими умовами договору визначена саме така процентна ставка. Як зазначалося вище, в заяві ОСОБА_1 від 31 серпня 2007 року базова відсоткова ставка за кредитним лімітом встановлювалася в розмірі 1,0 % на місяць (а. с. 12). В розрахунку заборгованості, наданому позивачем до первісної позовної заяви, процентна ставка в період з вересня 2007 року по червень 2008 року нараховувалася в розмірі 19,2 %, з червня 2008 року по жовтень 2008 року 20,4 %, а в подальшому 21,6 % (а. с. 7-9). Коли, у звязку з чим і на підставі яких умов договору змінювалася встановлена договором процентна ставка, банк суду не повідомив і жодних доказів з цього приводу не надав.

Крім того, встановлений умовами договору строк дії кредитної картки ОСОБА_1 закінчився у вересні 2009 року. Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на кінець вересня 2009 року залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становив 630,60 доларів США. Однак після цього вказаний залишок постійно збільшувався і в грудні 2010 року досяг 1372,02 доларів США, на які щомісячно нараховувалися проценти, в тому числі в період з 24 вересня 2012 року по 24 вересня 2015 року, які позивач просить стягнути з відповідача (а. с. 7-9, 48-49). При цьому банк не надав суду доказів і не розяснив, яким чином після закінчення строку дії картки могла бути збільшена заборгованість за тілом кредиту, адже позичальник не мав можливості користуватися коштами, наявними на недійсній кредитній картці.

Оскільки наведені протиріччя між заявленими позивачем вимогами та наданими ним доказами не могли бути усунені без пояснень представника банку та надання ним додаткових доказів, апеляційним судом в порядку виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України з метою сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи після судового засідання 13 січня 2016 року, в яке належним чином повідомлений представник позивача не зявився і не сповістив суд про причини своєї неявки, було надіслано лист ПАТ КБ «ПриватБанк» вих. № 167/1239/15-ц/375/2016, в якому запропоновано позивачу направити в наступне судове засідання представника для надання розяснень щодо розбіжностей, які містяться у позовній заяві, уточненій позовній заяві та матеріалах справи стосовно розміру заборгованості за кредитним договором, відсоткової ставки, строку дії договору, розрахунків заборгованості на предмет їх відповідності умовам договору тощо, а також надати Тарифи банку, які є складовою частиною договору, виписку по рахунку ОСОБА_1 та інші бухгалтерські документи на підтвердження обставин, повязаних з отриманням ним кредитних коштів та їх поверненням. При цьому позивач був попереджений судом, що у випадку неявки його представника в наступне судове засідання та не надання необхідних доказів на підтвердження заявлених ним вимог справа буде вирішена на підставі наявних у ній доказів (а. с. 98).

Вказаний лист апеляційного суду позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав 19 січня 2016 року, а його представник ОСОБА_2 16 січня 2016 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Однак позивач ніяким чином не відреагував на пропозицію суду, доказів на підтвердження своїх вимог та розяснень щодо наявних у матеріалах справи розбіжностей не надав, у судове засідання 27 січня 2016 року представник банку повторно не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

За таких обставин, враховуючи недоведеність належними і допустимими доказами обставин, на які ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався як на підставу своїх позовних вимог, а також положення ст. ст. 60, 212-215, 316 ЦПК України, за змістом яких рішення суду не може грунтуватися на припущеннях і має бути ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, в задоволенні позову слід відмовити у звязку з безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Рожищенського районного суду від 27 листопада 2015 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: