Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/89/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Мурашко С. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.01.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Мурашка С.І.

суддів Сукач Т.О., Кривохижі В.І.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом прокурора міста Кіровограда до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення та договору оренди землі за апеляційною скаргою заступника прокурора Кіровоградської області на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 квітня 2015 року і

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2014 року прокурор м. Кіровограда звернувся до суду з позовом до Кіровоградської міської ради, ОСОБА_2 та просив визнати недійсними рішення Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року №2174 «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вулиць Лазо та пров.Берегового», а також договір оренди землі №17 від 09.03 2010 року.

Зазначав, що рішенням Кіровоградської міської ради від 02.07.2009 року «Про передачу ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки на розі вул. Лазо та пров. Берегового» затверджено проект землеустрою та надано в оренду ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул. Лазо та пров. Берегового терміном на 49 років загальною площею 0,25 га (в тому числі по угіддях: 0,25 га земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови.

На підставі зазначеного рішення між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір №17 оренди землі від 09.03.2010 року.

Вважає вказане рішення незаконним, а тому підлягає визнанню недійсним.

Так, дана земельна ділянка відводиться за рахунок прибережної захисної смуги річки Інгул та розташована на відстані 2,7 та 3,4 метри від водного дзеркала.

Нормами Закону визначено, що землі прибережних смуг можуть належати виключно до земель водного фонду, однак Кіровоградською міською радою спірним рішенням встановлена категорія земель для вказаної земельної ділянки землі житлової та громадської забудови.

Оскільки земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Інгул і, відповідно, належить до земель водного фонду, рішення про надання її в оренду за рахунок земель житлової та громадської забудови прийнято з порушенням ст.58,60 Земельного Кодексу України та ст. 88 Водного Кодексу України.

Надання земель прибережних захисних смуг для будівництва будь-яких інших споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних прямо заборонено Законом, а водна станція по рятуванню людей не є такими спорудами, а тому рішення про надання в оренду земельної ділянки прибережної захисної смуги для розміщення водної станції є таким, що суперечить ст.61 Земельного Кодексу України та підлягає визнанню недійсним.

Договір оренди землі від 09.03.2010 року №17 укладено на підставі рішення, що підлягає визнанню недійсним, а тому він також підлягає визнанню недійсним.

Крім того, в п.3 спірного рішення встановлено розмір щорічної орендної плати на рівні 10% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, однак всупереч Конституції України та Законів, між відповідачами укладено договір оренди землі, в якому орендна плата встановлена в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Пунктом 4 спірного рішення встановлено, що договір оренди земельної ділянки має бути укладений протягом 6 місяців з дати прийняття рішення, однак договір оренди землі укладено лише 09.03.2010 року, тобто через 3 місяці після того, як рішення втратило чинність.

Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Кіровоградської області просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник прокуратури ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з посиланням на викладені в ній обставини, представник Кіровоградської міської ради ОСОБА_4, ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, надали письмові заперечення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.07.2009 року рішенням Кіровоградської міської ради № 2174 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на розі вул.Лазо та пров.Берегового в оренду терміном на 49 років під розміщення водної станції по рятуванню людей площею 0,25 га та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних із вилученням земельної ділянки.

Передано ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул.Лазо та пров. Берегового в оренду терміном на 49 років (в тому числі по угіддях: 0,25 га земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови. Земельна ділянка площею 0,25 га виділялась не із земель житлової та громадської забудови (в тому числі по угіддях: 0,25 га земель вулиць, набережних, площ), а із земель прибережної захисної смуги.

Відповідно до ст.88 Водного Кодексу України (в редакції станом на 2008 рік) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагенством та територіальними органами Держземагенства, а на території Автономної Республіки Крим з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад.

Під час виготовлення проекту землеустрою останній було доповнено викопіюванням з генерального плану забудови м. Кіровограда з нанесенням меж прибережної захисної смуги.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років ОСОБА_2 було погоджено та отримано позитивні висновки Кіровоградської міської ради, управління земельних ресурсів у м. Кіровограді, управління містобудування та архітектури, Державної санітарної служби, відділу регулювання природокористування та екологічних програм державного управління Кіровоградського обласного виробничого управління меліорації і водного господарства та інших, жодних зауважень та заперечень по даному проекту отримано не було.

Відповідно до Генплану міста Кіровограда в межах визначених прибережної захисної смуги знаходяться житлові масиви пров. Береговий та вул.Лазо, що свідчить про те, що спірна земельна ділянка на час винесення оспорюваного рішення віднесена до земель житлової та громадської забудови.

Жодних будівель на спірній земельній ділянці не збудовано. Відповідно до повідомлень Головного управління МНС України в Кіровоградській області, діючими будівельними нормами не виключається можливість розміщення водно-рятувальної станції на розі вул.Лазо та пров. Берегового при умові розробки проектної документації та надання її на відповідну експертизу. Проект відведення погоджено відповідними контролюючими організаціями.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у звязку з безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, а також у звязку з пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, але помилково вказав як на підставу для відмови в задоволенні позову, що прокурором пропущено строк звернення з позовом до суду.

Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Кіровоградської міської ради № 2174 від 02.07.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на розі вул.Лазо та пров.Берегового в оренду терміном на 49 років під розміщення водної станції по рятуванню людей площею 0,25 га та акт визначення розміру збитків для відшкодування власникам землі та землекористувачам, повязаних із вилученням земельної ділянки.

Передано ОСОБА_2 земельну ділянку на розі вул.Лазо та пров. Берегового в оренду терміном на 49 років (в тому числі по угіддях: 0,25 га земель вулиць, набережних, площ) під розміщення водної станції по рятуванню людей за рахунок земель житлової та громадської забудови (а.с.8).

09.03.2010 року між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір №17 оренди земельної ділянки під розміщення водної станції по рятуванню людей, яка розташована на розі вулиць Лазо та пров. Берегового в місті Кіровограді, площею 2500 кв.м земель вулиць, набережних, площ, строком на 49 років, з орендною платою 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Цільове призначення земельної ділянки землі житлової та громадської забудови (а.с.9-10).

Відповідно до положень ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно з п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.4 ст.59 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих,

рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Оспорюваними рішенням Кіровоградської міської ради від 02 липня 2009 року № 2174 та договором оренди землі від 09.03.2010 року № 17, укладеним між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2, вирішено питання про передачу останньому в оренду земельної ділянки на розі вул. Лазо та пров. Берегового. Питання про передачу цієї земельної ділянки у приватну власність не вирішувалося.

Встановлення в договорі оренди землі орендної плати в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі, а в оспорюваному рішенні 10% не є підставою для визнання договору оренди землі недійсним.

Укладення договору оренди землі після спливу 6 місяців з дати прийняття оспорюваного рішення також не є підставою для визнання договору оренди землі недійсним.

З огляду на викладене передача ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки не суперечить вимогам чинного законодавства, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними рішення Кіровоградської міськради про надання ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки та договору оренди земельної ділянки.

Разом з тим, суд першої інстанції встановивши безпідставність позовних вимог помилково дійшов висновку, що прокурором пропущено строк звернення з позовом до суду та вказав цю обставину як ще одну підставу для відмови в задоволення позову.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-68цс15 від 16 вересня 2015 року.

З огляду на викладене початком перебігу позовної давності є не дата прийняття оспорюваного рішення Кіровоградською міськрадою, а дата коли прокурору стало відомо про порушення на його думку вимог законодавства, в даному випадку після надання йому інформації від ДП «Кіровоградський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» №01/18-1014 від 06.10.2014 року.

Таким чином, прокурором предявлено позов в межах строку позовної давності.

За таких обставин відповідно до п.4 стю.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини посилання суду на пропуск прокурором позовної давності, як на одну з підстав для відмови в задоволенні позову.

В решті рішення суду постановлено з додержанням вимог закону та відповідає матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 15 квітня 2015 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення доводи суду, що позов прокурора подано після спливу позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: