У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіна І.М., Оніпко О.В.

секретар судового засідання: Вох В.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на рішення Здолбунівського районного суду від 29 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 і Орган опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації; про виселення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 29 жовтня 2015 року Публічному акціонерному товариству комерційного банку "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 і Орган опіки та піклування Здолбунівської районної державної адміністрації; про виселення.

У поданій на рішення апеляційній скарзі представник ПАТ КБ "Приватбанк" покликався на його незаконність через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про помилковість висновків суду про відмову у задоволенні позову через те, що спірне іпотечне житло набуте у власність не за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачі не можуть бути виселені з такого житлового приміщення без надання іншого постійного житлового приміщення. Таке твердження суперечить нормам ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР.

Вважав, що в зв'язку з цим судом порушено положення ст. 109, п. 6 ч.1 ст. 15 ЖК Української РСР, ст.ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку", а також не взято до уваги Закон України "Про виконавче провадження", ст.ст. 213-215 ЦПК України і роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення в цивільній справі".

У матеріалах справи відсутні докази щодо відсутності у відповідачів іншого житла.

На його думку, ОСОБА_6 свої зобов'язання за кредитним договором від 20 квітня 2007 року, за умовами якого кредитор надав йому кредит у розмірі 99 000 доларів США строком до 18.04.2012 року, виконував неналежним чином. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, згідно з яким відповідач надав в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_2.

Тому 22 листопада 2011 року Здолбунівським районним судом вже було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки банком. Разом з цим відповідачам була направлена вимога про добровільне звільнення з будинку, яка однак не виконана по даний час.

Норми ЖК УРСР не передбачають випадків виселення та порядку надання іншого житла особам, які придбали його не за рахунок кредитних коштів, а тому вважає можливим застосувати аналогію закону, а саме ч. 4 ст. 109 цього Кодексу, відповідно до якої відсутність житла для тимчасового проживання не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки.

Крім того, судом не з'ясовано, до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідачів та не перевірено, чи відсутні вільні приміщення з фонді житла для тимчасового проживання у районі мешкання відповідача.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши думку судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірне житло, яке знаходиться під іпотекою, придбане не за кредитні кошти, а тому виселення з нього повинно відбуватися лише з наданням відповідачам іншого жилого приміщення. Оскільки позивач при пред'явленні позову та в судовому засіданні не зазначив про житло, яким мають забезпечуватися відповідачі у разі виселення, а житловий фонд територіальної громади, де вони мешкають, не передбачає вільного жилого приміщення для тимчасового проживання у такому випадку, тому позов залишено без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2007 року зобов'язання ОСОБА_6 з повернення на користь банку 99 000 доларів США отриманого кредиту за договором №0704/90 від 20 квітня 2007 року забезпечено іпотекою житлового будинку АДРЕСА_2, загальна площа складає 50, 9 кв.м, житлова - 26, 4 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_1 Факт виникнення та існування іпотечних правовідносин засвідчено укладенням того ж числа між сторонами договору іпотеки №0704/90/1 (а.с. 11-13, зв.).

Право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_1 набуто на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу 21 травня 2002 року за реєстром №862.

22 листопада 2011 року Здолбунівським районним судом ухвалено рішення у справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_6, ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно, яким зокрема в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0704/90 від 20 квітня 2007 року в розмірі 1 206 981 гривень (еквівалент - 151 630, 87 доларів США) звернуто стягнення на домоволодіння АДРЕСА_2 іпотечною вартістю 248 081, 50 гривень, що належить ОСОБА_1 (35700 АДРЕСА_3; ідент. номер НОМЕР_1) шляхом продажу зазначеного домоволодіння банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Надано ПАТ КБ "Приватбанк" повноваження, що необхідні для здійснення продажу (а.с. 14-15).

Рішення суду набрало законної сили.

12 серпня 2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" своїм повідомленням №30.1.0.0/2-ХНО вимагав у ОСОБА_6 і ОСОБА_1 добровільно звільнити спірний житловий будинок (а.с. 16). Зазначені особи вимогу банку не виконали і добровільно жиле приміщення не звільнили.

Довідкою №02/12-85, що видана 27 лютого 2015 року Богдашівською сільською радою Здолбунівського району, підтверджено, що іпотекодавець зареєстрований в АДРЕСА_2. За цією ж адресою зареєстровані ОСОБА_2 - його дружина, ОСОБА_4 - брат, ОСОБА_7 - племінниця, ОСОБА_3 - брат (а.с. 54).

З одержаних 20 січня 2016 року апеляційним судом відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що крім обтяженого іпотекою житлового будинку, у власності ОСОБА_1 перебуває і квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна: 18068034; номер запису: 198-1115).

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора.

Постановою Верховного Суду України, що ухвалена 18 березня 2015 року за наслідками розгляду справи № 6-39цс15, висловлено правовий висновок про застосування норм права у правовідносинах з приводу виселення іпотекодавця з житла.

Так, за змістом статей 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Очевидно, що про існування іншого постійного жилого приміщення, яке повинно бути надане відповідачам у разі їх виселення, банком у позовній заяві зазначено не було, як не обґрунтовано ним цю обставину і в судовому засіданні.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що житловий будинок як предмет іпотеки набуто ОСОБА_1 не за кредитні кошти, що отримані ОСОБА_6 відповідно до кредитного договору №0704/90 від 20 квітня 2007 року, а на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу 21 травня 2002 року за реєстром №862.

За таких обставин належним є висновок районного суду про те, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 виселенню не підлягають. Доводи апеляційної скарги про хибність застосування до спірних правовідносин правил ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, а не за аналогією - ч. 4 цієї статті, не заслуговують на увагу.

Нормами ЖК УРСР не визначено поняття "аналогія закону", однак Цивільний кодекс України у частині 1 ст. 8 дає його визначення.

Відповідно до цих вимог закону якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Оскільки положеннями ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР спірні права і обов'язки сторін повно і детально врегульовані, тому правової доцільності нехтувати спеціальним законом і безпідставно застосовувати норми ч. 4 цієї статті колегією суддів не вбачається.

Не можна погодитися як з помилковими і з посиланнями банку на залишення судом без належної уваги п. 6 ч.1 ст. 15 ЖК Української РСР, ст.ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку", Закону України "Про виконавче провадження" та роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення в цивільній справі".

Не заслуговують на увагу і доводи ПАТ КБ "Приватбанк" про неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки ця процесуальна прогалина усунута апеляційним судом.

Сама по собі наявність на праві власності квартири в іншому населеному пункті не унеможливлює в контексті положень ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР залишення позовних вимог банку без задоволення, оскільки цей факт не стосується спірних правовідносин і не спростовує передбачених законом умов надати інше жиле приміщення у разі виселення відповідачів із займаного житла, що знаходиться під іпотекою.

Твердження особи, що подала апеляційну скаргу, про недодержання норм процесуального права теж убачаються необґрунтованими.

Так, згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Між тим, таких порушень норм процесуального права банк у судовому засіданні не навів, а колегією суддів їх здобуто не було.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції при його ухваленні норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" відхилити, а рішення Здолбунівського районного суду від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: