АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/1179/15-ц Номер провадження 22-ц/786/75/16Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.,

суддів Акопян В.І., Абрамова П.С.

при секретарі Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника приваного підприємства "ЛУКУЛЛ", на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства " ЛУКУЛЛ" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом, просив з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 390,62 грн., 1 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що після звільнення з роботи 31 липня 2014 року відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі лише за травень 2014 року, а після його звернення до суду з позовом лише 06 серпня 2015 року відповідачем погашена заборгованість по заробітній платі за червень та липень 2014 року.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року позов задоволений частково: стягнуто з приватного підприємства «ЛУКУЛЛ» на користь ОСОБА_3 15 336 гривень 52 копійки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без врахування податків та обов`язкових платежів, 300 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу адвоката в сумі 3 775 гривень 80 копійок.

Додатковим рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2015 року стягнуто з Приватного підприємства «ЛУКУЛЛ» на користь держави судовий збір у сумі 219 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, представник приватного підприємства "ЛУКУЛЛ", посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції не взяв до уваги неявку позивача до відповідача для своєчасного отримання заробітної плати, готовність підприємства до її виплати, а також депонування грошових коштів для зазначених виплат внаслідок його неявки. Також, судом першої інстанції не враховано той факт, що посилання позивача на неодноразове звернення до відповідача для виплати йому заробітної плати не підтверджено жодними доказами.

Рішення суду у частині стягнення моральної шкоди не є обґрунтованим, оскільки не встановлено причинного зв'язку між винними діями відповідача та негативними наслідками, що настали для позивача.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу №32 від 01 травня 2014 року ОСОБА_4 прийнятий на роботу водієм в ПП «ЛУКУЛЛ».

Наказом №65 від 31 липня 2014 року ОСОБА_3 звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

При звільненні з ОСОБА_3 не був проведений розрахунок по усім належним йому виплатам.

Згідно видаткового касового ордеру №1 від 04 серпня 2015 року ПП "Лукул" оплатило ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі за червень і липень 2014 року та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 2 403 грн. 62 коп.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. При цьому суд правомірно виходив з доведеності факту невиконання відповідачем обов'язку своєчасно розрахуватися з працівником при його звільнені.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.47 КЗпП України в день звільнення працівника, власник підприємства зобов'язаний провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України.

Нормами ст.116, ст.117 КЗпП України встановлені загальні вимоги щодо строків і порядку розрахунку з працівником при звільненні, а також негативні наслідки (санкції) для власника підприємства у разі порушення строку розрахунку при звільнені.

У судовому засіданні представник ПП «ЛУКУЛЛ» підтвердив, що ОСОБА_3 працював у день звільнення, а саме 31 липня 2014 року.

За змістом ст.116 КЗпП України виплата розрахункових коштів на вимогу звільненого працівника здійснюється у випадку, коли працівник в день звільнення не працював. Отже, якщо працівник був на роботі у день звільнення, то на роботодавця покладається безумовний обовязок сплатити працівнику усі належні кошти при звільненні. Сторонами у справі факт невиплати усіх належних сум ОСОБА_3 у день звільнення не заперечується. При цьому відповідач не надав суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 відмовився отримувати належні йому кошти або ухилився від їх утримання. Суду також не надано доказів про те, що відповідач після видання наказу про звільнення ОСОБА_3 вжив заходи щодо виплати належних йому коштів.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про відсутність вини підприємства у порушенні строків розрахунку з працівником при звільненні не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам.

Твердження представника відповідача про неправильність розрахунку судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки ця сума розрахована судом у відповідності до положень Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року та ґрунтується на вихідних даних, представлених відповідачем (а.с.33,34).

Стосовно визначеного судом першої інстанції розміру компенсації за моральну шкоду, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і вважає, що при вирішенні цього питання суд першої інстанції врахував усі фактичні обставини та дотримався принципу розумності.

Рішення суду першої інстанції про компенсацію позивачу витрат на правову допомогу ухвалене відповідно до вимог ст.84, ст.88 ЦПК України, положень ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та ґрунтується на належних і допустимих доказах у підтвердження розміру фактичних витрат, понесених позивачем (а.с.7,10,15,38,46-52, 64-65)

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.303, ст.307 ч.1 п.1, ст.308, ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника приваного підприємства "ЛУКУЛЛ", відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 28 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.А. Лобов

Судді В.І. Акопян

ОСОБА_5

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов