Справа № 344/6131/13-ц
Провадження № 22-ц/779/74/2016
Головуючий у 1 інстанції Барашков В. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Драганчук У.М.,

з участю ОСОБА_2 та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 жовтня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

22.04.2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В заяві зазначив, що працював у відповідача заступником генерального директора по фінансах і наказом №28 від 21.03.2013 року був звільнений з роботи на підставі п.1ч.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Посилаючись на те, що звільнення проведено під час його тимчасової непрацездатності, без згоди профспілкового комітету Івано-Франківського ОДОСП, членом якого він був обраний з 2007 року, крім того він не вчинив одноразового грубого порушення трудових обовязків, а у наказі про звільнення зазначено про невиконання ним ряду посадових обовязків та випадок його бездіяльності, які не входять згідно посадової інструкції до кола його обовязків, ОСОБА_2 просив поновити його на роботі та стягнути з відповідача на його користь 19995,94 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність рішення суду. Судом не було враховано того, що в день звільнення з роботи він був тимчасово непрацездатний, а у п.17 постанови Пленуму ВСУ №29 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність.

Не враховано судом і того, що він був обраний членом профкому Івано-Франківського ОДОСП, а тому міг бути звільнений лише за попередньою згодою останнього.

Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що ним порушено п.п.3.1, 3.3 Посадової інструкції заступника генерального директора з питань економіки та фінансів, оскільки він працював на посаді заступника генерального директора по фінансах і в його обовязки не входило підготовка та ведення фінансового плану на поточний місяць.

Необґрунтованим є і висновок суду про те, що ним порушено порядок відвантаження лікеро-горілчаної продукції шляхом надання відділу реалізації неправдивої інформації стосовно передоплати за товар.

Безпідставно судом взято до уваги службову записку заступника генерального директора ОСОБА_3 від 19.03.2015 року про те, що з 26.02.2013 року по 28.02.2013 року ним були дані вказівки на відвантаження продукції контрагенту без попередньої оплати за неї, оскільки у нього взагалі відсутні такі повноваження, а в період з 26.02.2013 року по 28.02.2013 року він був відсутній на роботі, оскільки перебував у службовому відрядженні.

Невірним, на думку апелянта, є і висновок суду про те, що починаючи з грудня 2012 року він не підписував платіжні доручення по розрахунках підприємства, що є порушенням обовязків, передбачених посадовою інструкцією, оскільки платіжні документи підписувались ним шляхом накладання на них його електронного цифрового підпису, а дублювання такого підпису на паперовому розрахунковому документі не передбачено Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 року.

Судом неправомірно застосовано п.42 додатку 8 до зазначеної Інструкції, оскільки зазначена норма застосовується до заповнення реквізитів саме на паперових носіях, а в даному випадку банківське розрахункове обслуговування здійснювалось з використанням дистанційної платіжної системи «клієнт-Банк», тобто документи були електронними.

Безпідставним, апелянт вважає і висновок суду про відсутність спору про його поновлення, оскільки він був поновлений на роботі на підставі рішення суду, яке було скасовано.

ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не виконано і судом при вирішенні даного спору зазначене питання не досліджено.

Враховуючи вищенаведене, апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник Івано-Франківського ОДОСП апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в порушення п.п. 3.1 та 3.3 Посадової інструкції не здійснив належної організації фінансової діяльності підприємства, за його вказівкою було відвантажено лікеро-горілчану продукцію без передоплати за товар, що призвело до виникнення дебіторської заборгованості і крім того, починаючи з грудня 2012 року він не підписував платіжні доручення по розрахунках підприємства, а тому звільнення з роботи є законним.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працював заступником генерального директора по фінансах Івано-Франківського ОДОСП і наказом №28 від 21.03.2013 року був звільнений з роботи на підставі п.1ч.1 ст.41 КЗпП за одноразове грубе порушення трудових обовязків.

Підставами для звільнення з роботи у наказі зазначено: порушення вимог посадової інструкції в частині організації розробки планової і звітної документації, обліку і аналізу господарської діяльності, зокрема недотримання вимог щодо складання фінансового плану підприємства на поточний місяць, а також проведення робіт по вдосконаленню планування економічних показників діяльності підприємства та витрат товарно-матеріальних цінностей. - відсутність станом на 19.03.2013 року фінансового плану на березень місяць; формування того ж дня фінансового плану на березень з дефіцитом 1400 000 грн.; з 26.02.2013 року по 28.02.2013 року за безпосередньою вказівкою ОСОБА_2 без дотримання положень п.6.5 договору постачання лікеро-горілчаної продукції, тобто без попередньої оплати, ТзОВ «Прикарпатський торговий дім» було відвантажено Продукцію на загальну суму 3 416 749 грн., що призвело до наявності дебіторської заборгованості на суму 4 568 886, 07 грн.

Крім того, перевіркою фінансової діяльності підприємства встановлено, що ОСОБА_2 як заступник директора по фінансах з грудня 2012 року не підписував платіжні доручення по розрахунках підприємства, що є прямим порушенням обовязків, передбачених посадовою інструкцією.

Статтею 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Пунктом 1 ч. 1 указаної статті передбачено, що трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків, зокрема, керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками тощо. Звільнення неможливе за п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, якщо порушення носить тривалий, а не разовий характер.

Зокрема, у п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП України йдеться про разове грубе порушення трудових обов'язків, а не про тривале, системне, що може бути підставою для звільнення за інших підстав.

Розірвання трудового договору на підставах, зазначених у п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП, передбачає визначення кола порушень трудових обов'язків, під які підпадають такі порушення, у яких ознакою грубості характеризуються усі факти, що характеризують їх склад - це і характер дії або бездіяльності працівника, й істотність наслідків порушення трудових обов'язків, і особливості причинного зв'язку між порушенням і його наслідками, і форми вини.

Виходячи зі змісту п. 1 ч.1 ст. 41 КЗпП підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваюче, зокрема неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо.

Однак, як установив міський суд, підставою для звільнення позивача за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП став ряд фактів невиконання або неповного чи неналежного виконання, передбачених посадовою інструкцією обовязків протягом певного часу: відсутність станом на 19.03.2013 року фінансового плану на березень місяць; формування того ж дня фінансового плану на березень з дефіцитом 1400 000 грн.; надання вказівок з 26.02.2013 року по 28.02.2013 року на відвантаження без попередньої оплати лікеро-горілчаної продукції, ТзОВ «Прикарпатський торговий дім» на загальну суму 3 416 749 грн., що призвело до наявності дебіторської заборгованості на суму 4 568 886, 07 грн.; не підписання з грудня 2012 року платіжних доручень по розрахунках підприємства.

Встановлено, що з 21 березня 2013 року по 26 березня 2013 року ОСОБА_2 перебував на лікуванні, що підтверджено копією листа непрацездатності. (а.с.22 т.1)

Виходячи з того, що зазначені дії не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов'язків, та враховуючи, що позивача було звільнено в період тимчасової непрацездатності, колегія судів приходить до висновку про незаконність його звільнення з підстав, передбачених саме за п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП.

Відповідно ч. 1 ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що дисциплінарне стягнення застосовано у строк, передбачений ст.148 КЗпП.

Згідно ст.149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як вбачається з матеріалів справи, такий порядок відповідачем порушено, оскільки запропоновано ОСОБА_2 надати пояснення вже після ознайомлення з наказом про звільнення. (а.с.70 т.1)

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 був обраний членом профспілкового комітету Івано-Франківського ОДОСП, що підтверджено протоколом №1 від 02.07.2010 року, та звільнений з роботи без згоди профспілкового органу підприємства та вищестоящого органу профспілки.

Згідно ч.3 ст. 41 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

У п.16. постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" дано розяснення про те, що у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, неповнолітніх, працівників, обраних до складу народних депутатів, профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за погодженнями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено.

При таких обставинах справи колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 14520,86 грн. за період з 21 березня 2013 року по 31 липня 2013 року з врахуванням виплати ОСОБА_2 5475,08 грн. середнього заробітку після поновлення його на роботі за рішенням Івано-Франківського міського суду від 31 липня 2013 року, а також з врахуванням того, що після поновлення на роботі за попереднім рішенням суду позивач був звільнений з роботи за згодою сторін та працевлаштований по даний час.

Крім того, з відповідача в дохід держави слід стягнути 497,36 грн. судового збору.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313-316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_1 «а» кв. №1 на посаді заступника генерального директора по фінансах Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості з 21 березня 2013 року.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості , місцезнаходження м. Івано-Франківськ, вул. Княгинин, буд №44 на користь ОСОБА_2 14520,86 грн. (чотирнадцять тисяч пятсот двадцять грн. 86 коп.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 березня 2013 року по 31 липня 2013 року.

Стягнути з Івано-Франківського обласного державного обєднання спиртової та лікеро-горілчаної промисловості на користь держави 497,36 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Л.В. Ясеновенко

ОСОБА_4

ОСОБА_5