АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/110/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Діденко Т. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоТрюхана Г. М.
суддівМіщенка С. В. , Сіренка Ю. В.
при секретаріКолеснику Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , третя особа: Монастирищенський РС Управління ДМС України в Черкаській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та про примусове зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

В квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_7, третя особа Монастирищенський РС Управління ДМС України в Черкаській області, посилаючись на те, що він, відповідно до рішення Монастирищенського районного суду від 20 листопада 2012 року, призначений опікуном над недієздатною ОСОБА_8, за якою на даний час здійснює постійний догляд. Діючи виключно в її інтересах звернувся до суду із даним позовом

ОСОБА_8 проживає у власному будинку, який розташований по АДРЕСА_1, який належить їй відповідно до умов договору дарування від 22 березня 1989 року, який посвідчений державним нотаріусом Монастирищенської державної нотаріальної контори, про що в реєстрі зроблений відповідний запис за № 715.

26 жовтня 2000 року в будинку ОСОБА_8 з її дозволу був прописаний ОСОБА_7, про що в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають АДРЕСА_1, зроблено відповідний запис.

З моменту фактичної реєстрації відповідач за місцем прописки не проживає. Не здійснює ніякого догляду за недієздатною та не надає будь-якої матеріальної допомоги. Цей факт підтверджується відповідними актами обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 від 10 лютого 2014 року, від 28 червня 2014 року та від 26 лютого 2015 року, які затвердженні виконкомом Аврамівської сільської ради. Відповідно до даних актів, комісією було встановлено, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає ОСОБА_8 Відповідач хоч і зареєстрований з 26 жовтня 2000 року, проте ніколи не проживав за даною адресою. Факт не проживання відповідачем по АДРЕСА_1 підтверджується довідкою № 486 від 24 березня 2015 року, яка видана виконавчим комітетом Аврамівської сільської ради про те, що ОСОБА_7, з 26 овтня 2000 року по АДРЕСА_1

Відповідач в добровільному порядку відмовляється від зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його не проживання не існує. Виселення відповідача потрібно для зменшення сплати комунальних послуг за проживання у вказаному будинку, які несе він та особа над якою здійснює опіку.

Просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, та зняти його з реєстрації за вказаною адресою, оскільки відповідач не проживає в даному будинку більше шести місяців.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з слідуючих підстав.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак рішення суду вказаним вимогам закону не відповідає, тому не може залишатися без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2012 року, яке набрало чинності 3 грудня 2012 року, ОСОБА_8 визнана недієздатною, позивач призначений її опікуном.

Відповідно до договору дарування, який укладений 22 березня 1989 року, ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в АДРЕСА_1, ОСОБА_7 прописаний (зареєстрований) в даному будинку 26 жовтня 2000 року.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо суб'єкта № 44954097 від 2 жовтня 2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо ОСОБА_7

Відповідно до актів обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 від 10 лютого 2014 року, 28 червня 2014 року, 26 лютого 2015 року ОСОБА_7 хоч і зареєстрований з 26 жовтня 2000 року, проте ніколи не проживав за даною адресою, а проживає в іншому домоволодінні - по АДРЕСА_1. Ці акти підписані членами комісії ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Тобто, з вище викладеного вбачається, що ОСОБА_7 у спірному будинку ніколи не проживав, проте залишається у ньому зареєстрованим, що порушує права ОСОБА_8, як власника.

Тому за таких обставин у суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, не було підстав відмовляти ОСОБА_6, як законному представнику недієздатної ОСОБА_8, у задоволенні його позову до ОСОБА_7 про визнання його таким, що втратив право користування будинком з підстав, що передбачені ст.ст. 71 і 72 ЖК України.

Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обов'язковому порядку тягне за собою зняття її з реєстрації у цьому приміщенні.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Виходячи з того, що вище зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Таким чином, враховуючи, що суд апеляційної інстанції визнав обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним будинком, наявність такого рішення буде достатньою правовою підставою для зняття відповідними державними органами реєстрації місця проживання відповідача у спірному будинку.

За таких обставин, враховуючи фактичні обставини справи, виходячи із вимог справедливості та розумності, колегія суддів вважає, що рішення суду на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про задоволенн позовних вимог ОСОБА_6

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити.

Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволити.

Визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :