АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/23/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПальонного В. С.
суддівБабенка В. М. , Новікова О. М.
при секретаріВинник І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи позов тим, що 19 липня 2012 року відповідач позичив у нього під розписку 50000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складає 432500 грн. 00 коп., зобов'язавшись повернути борг протягом місяця.

21 грудня 2012 року відповідач під розписку позичив у нього 22000 доларів США, що за курсом НБУ на день подання позову складає 190300 грн. 00 коп., які зобов'язався повернути 21 січня 2013 року.

15 жовтня 2013 року ОСОБА_7 позичив у нього ще 20000 доларів США, що еквівалентно 167000 грн. 00 коп., строком на 10 днів та зазначив, що у випадку неповернення боргу він зобов'язується передати йому у власність земельну ділянку, розташовану по вул. Куйбишева, 47 в м. Умані, що є його приватною власністю.

У вказані в розписках строки відповідач гроші не повернув, на його неодноразові звернення щодо повернення боргу не реагує та ухиляється від виконання зобов'язання.

З врахуванням викладеного, просив суд стягнути з ОСОБА_7 на його користь борг у сумі 789800 грн. та сплачений судовий збір у сумі 3654 грн.

ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики, посилаючись на те, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

В березні 2014 року їй стало відомо про укладення чоловіком договору позики на суму 92000 доларів США з ОСОБА_8

Оскільки вона, як дружина позичальника, згоди на укладення такого договору не давала, то, посилаючись на положення ст.65 СК України та ст.ст. 203, 215 ЦК України, просила визнати цей договір недійсним.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 789800 гривень боргу за договором позики та судові витрати в сумі 3'654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким відмовити ОСОБА_8 в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_6 також подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким визнати недійсним договір позики грошових коштів між ОСОБА_8 та ОСОБА_7

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі , визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.ч.1,2 ст.147 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 липня 2012 року ОСОБА_7 видав ОСОБА_8 розписку, згідно якої позичив у того 50000 доларів США, які зобов'язується повернути протягом місяця, 21 грудня 2012 року ОСОБА_7 видав ОСОБА_8 розписку, згідно якої позичив у того 22000 доларів США до 21 січня 2013 року, 15 жовтня 2013 року ОСОБА_7 видав ОСОБА_8 розписку, згідно якої позичив у того 20000 доларів США, що еквівалентно 167000 грн. строком на 10 днів.

Оскільки вказані у розписках грошові кошти ОСОБА_7 у визначені строки не повернув, ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_7 цих коштів у національній валюті України гривні відповідно до офіційного курсу Національного банку України.

Заперечуючи позов, ОСОБА_7 послався на відсутність письмового договору позики між ним та позивачем, наявність граматичних помилок у наданих позивачем розписках та ненадання позивачем доказів передання йому вказаних в розписках коштів.

Вирішуючи спір, суд правильно послався на положення ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України та правову позицію Верховного Суду України, висловлену 18 вересня 2013 року при розгляді цивільної справи № 6-43цс13, відповідно до якої за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що видані відповідачем розписки підтверджують як укладення між ним та відповідачем договору позики, так і передачу відповідачеві зазначених у цих розписках коштів.

Оскільки відповідач отримані за вказаними розписками кошти у визначений строк не повернув, суд задовольнив позов і стягнув ці кошти з нього на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 та апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо оскарження рішення суду в частині задоволення позову були предметом судового дослідження і висновків суду не спростовують.

Крім цього, ОСОБА_6 оскаржує дії суду, який не розглянув позов, поданий нею, як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до ОСОБА_8 і ОСОБА_7 про визнання недійсним договору позики та просить, скасувавши рішення суду, ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

З матеріалів справи вбачається, що такий позов ОСОБА_6 дійсно був поданий і прийнятий судом до спільного розгляду з позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики.

Проте, рішення стосовно заявлених ОСОБА_6 вимог суд не прийняв, в зв'язку з чим після надходження справи з апеляційними скаргами ОСОБА_7 і ОСОБА_6 до апеляційного суду вона в порядку ч.7 ст.297 ЦПК України була повернута до суду першої інстанції для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення щодо позовних вимог ОСОБА_6

В судовому засіданні при вирішенні питання про ухвалення додаткового рішення щодо її позову ОСОБА_6 подала суду заяву, в якій просила додаткове рішення з цього приводу не ухвалювати.

23 жовтня 2015 року судом першої інстанції в ухваленні додаткового рішення щодо позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено, постановлену судом з цього питання ухвалу ОСОБА_6 не оскаржила.

За таких обставин доводи її апеляційної скарги в частині неприйняття судом рішення за її позовом є безпідставними і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :