АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за довіреністю - Кебкала ВладиславаГригоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним третейського застереження , яке міститься в пункті кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голованівського районного суду Кіровоградської області з позовом до відповідача ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсною третейської угоди; скасування рішення третейського суду.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 жовтня 2011 року між ним та ПАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №014/2ZAYJHN/3/001 «Споживчий кредит «Оптимальний» (далі по тексту - кредитний договір), у п.п. 4.1.1 п. 4.1 якого було третейське застереження щодо розгляду спорів у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Враховуючи, що Закон України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03 лютого 2011 року, яким передбачено, що третейські суди не мають право розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, набрав чинності 11 березня 2011 року, включення в п.п. 4.1.1 п. 4.1 кредитного договору від 27 жовтня 2012 року третейського застереження є порушенням вимог чинного законодавства України, а тому даний пункт має бути визнаний недійсним. Крім того, враховуючи, що на підставі зазначеного третейського застереження Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків 27 січня 2014 року ухвалено рішення про стягнення з позивача на корить відповідача заборгованості за кредитним договором, позивач просив суд скасувати вказане рішення.

Ухвалою Голованівського районного суду Кіровоградської області від 18 грудня 2014 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк» про визнання недійсною третейської угоди та скасування рішення третейського суду було передано до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк» було роз'єднано в окремі самостійні провадження: про визнання недійсною третейської угоди та про скасування рішення третейського суду.

Справа № 386/1220/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1342/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Фідобанк» про скасування рішення третейського суду передано на розгляд до Дніпровського районного суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року позов

задоволено.

Визнано недійсним третейське застереження, яке міститься в підпункті 4.1.1 пункту 4.1 Кредитного договору №014/2ZAYJHN/3/001 «Споживчий кредит «Оптимальний» від 27 жовтня 2012р., eкладеного між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством «Ерсте Банк».

Стягнуто з ПАТ «Фідобанк» на користь держави судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Фідобанк» за довіреністю - КебкалВ.Г. подав апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що суд першої інстанції не мав компетенції розглядати вимогу про визнання недійсним третейського застереження окремо від вимоги про скасування рішення третейського суду.

Крім того, на думку апелянта, суд в будь якому разі не мав права визнавати третейське застереження недійсним в повному обсязі, оскільки воно стосується як позовів про захист прав споживачів, так і позовів про захист прав банку, які не виключено з компетенції третейських судів.

Також, апелянт вказує на те, що у суду не було підстав застосовувати ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнавати третейське застереження недійсним як несправедливу умову договору.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 27 жовтня 2011р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого кредитор надав позичальнику кредит для споживчих потреб в сумі 50000,0 грн. зі строком користування кредитними коштами 36 календарних місяців, із сплатою 34 процентів річних.

Відповідно до п.п. 4.1.1 кредитного договору всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним, виникають з нього, підлягають, за вибором позивача , розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що на час укладання кредитного договору (27 жовтня 2011р.) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а тому його слід визнати недійсним.

В цій частині колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не мав права визнавати третейське застереження недійсним в повному обсязі, оскільки воно стосується як позовів про захист прав споживачів, так і позовів про захист прав банку, які не виключено з компетенції третейських судів, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року (у справі №6-187цс15), який згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно визначився з тим, третейське застереження в кредитному договорі укладено сторонами в порушенні норм матеріального права, оскільки воно суперечить п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а тому правомірно, на підставі цього, визнав його недійсним.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав компетенції розглядати вимогу про визнання недійсним третейського застереження окремо від вимоги про скасування рішення третейського суду та неправильно роз'єднав дані вимоги в самостійні провадження, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи вказану вимогу, апелянт посилається на Резолюцію круглого столу Третейської палати України, яка зокрема, висловила свій коментар стосовно правової позиції Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року (у справі №6-187цс15).

Разом з тим, апелянтом не наведено правових норм, відповідно до яких суди загальної юрисдикції мають обов'язково враховувати коментарі Третейської палати України при розгляді цивільних справ, в той час, як згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, висновки ВСУ мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

Крім того, цивільне процесуальне законодавство не містить заборону на окремий розгляд даних питань.

Більш того, висновки Третейської палати України суперечать положенням Розділу VII-1 ЦПК України, яким встановлено різний процесуальний порядок для вирішення вимог про визнання недійсним третейської угоди та скасування рішення третейського суду.

Суд першої інстанції врахував вказані положення цивільного процесуального законодавства та правильно роз'єднав позовні вимоги в самостійні провадження.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з тим, третейське застереження в кредитному договорі укладено сторонами в порушенні норм матеріального права, оскільки воно суперечить п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а тому правомірно, на підставі цього, визнав його недійсним.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що у суду не було підстав застосовувати ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та визнавати третейське застереження недійсним як несправедливу умову договору, виходячи з наступного.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 31 ЦПК України виключно позивачеві надано право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підстави позову.

Зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати третейське застереження недійсним саме з підстав того, що воно суперечить п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди» та третейські суди не мають права розглядати справи про захист прав споживачів. Позивач не заявляв вимог до суду визнати третейське застереження недійсним з підстав того, що дана умова є несправедливою, в розумінні ч.ч.1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Застосувавши положення ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, суд першої інстанції фактично самостійно доповнив підстави позову.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року необхідно змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ч.ч.1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а в решті рішення залишити без змін.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 3 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за довіреністю - Кебкала Владислава Григоровича - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року в частині підстав задоволення позову змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ч.ч.1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді