Головуючий в 1 інстанції Ступін І.М.
Доповідач Пономарьова О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

при секретарі Зливка І.І.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, третя особа ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_4 на рішення Великоновосільківського районного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

25 травня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради від 17 червня 1992 року «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_5 та ОСОБА_6» в частині закріплення межі між садибами ОСОБА_4 і ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, що необхідна для обслуговування літньої кухні, оскільки воно постановлене з порушенням вимог ст.ст.9, 107, 108 ЗК України (1991 року), та просила поновити їй строк для захисту її порушеного права, оскільки про це рішення їй стало відомо в травні 2014 року, коли ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до неї та сільської ради про зобов'язання Комарської сільської раду виконати рішення від 17 червня 1992 року та встановити в натурі межі між земельною ділянкою ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 та земельною ділянкою ОСОБА_2 в АДРЕСА_2.

Рішенням Великоновосільківського районного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року ОСОБА_2 поновлено строк позовної давності для захисту її порушеного права для скасування рішення Комарської сільської ради народних депутатів від 17 червня 1992 року «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6». Визнано незаконним та скасоване рішення Комарської сільської ради народних депутатів від 17 червня 1992 року «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6» в частині закріплення межі між садибами ОСОБА_4 і ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, що необхідна для обслуговування літньої кухні.

Не погодившись з рішенням суду, третя особа ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. ОСОБА_4 зазначає, що судом безпідставно поновлений позивачу строк на звернення до суду за захистом свого права, оскільки вона приймала участь у складанні акту, на підставі якого було ухвалене рішення сільської ради, знала про наявність рішення ради.

В судове засідання апеляційної інстанції третя особа ОСОБА_4 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити рішення суду без змін.

Представник відповідача Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області в судове засідання апеляційної інстанції не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що він не з'явився у судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що батько позивача - ОСОБА_6, на земельній ділянці, яка була відведена сільською радою для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 в період з 1960 по 1983 роки побудував жилий будинок та господарські споруди.

З 1991 року власником сусіднього житлового будинку по АДРЕСА_1 став ОСОБА_4, з яким склалися неприязні стосунки через спори з приводу меж земельних ділянок .

06 травня 1992 року комісія в складі головного впорядника райвиконкому ОСОБА_9, архітектора райвиконкому ОСОБА_10, впорядника Комарської сільської ради ОСОБА_11 за участю заявників ОСОБА_4 та ОСОБА_2 склала акт, відповідно до якого за ОСОБА_4 закріплено за даними земельно-кадастрової книги 0,22 га, обміром встановлено, що ширина з вулиці 33,0 м, з тильної сторони - 32,75 м, довжина -71 м., загальна площа - 0,233 га, тобто на 0,0133 га більше закріпленої площі; за ОСОБА_2 закріплено 0.22 га, обміром встановлено ширина з вулиці - 32,6 м, з тильної сторони - 31,2 м, довжина - 71,5 м, загальна площа 0,228 га. Враховуючи те, що на території садиби ОСОБА_2 встановлено 5 пар ЛЕП-10 КВ, які займають 25 кв.м землі, фактичний розмір земельної ділянки на 55 кв.м більше закріпленої площі. ОСОБА_4 вирішено встановити межу закріпленої присадибної ділянки площею 0,22 га. з відрізом надлишку зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2 по всій довжині ділянки шириною 1,8 м. Відрізати надлишок земельної ділянки ОСОБА_2 в кількості 55 кв.м зі сторони земельної ділянки ОСОБА_13 по довжині садиби 72 м шириною 0,8 м. Вказане питання вирішити на сесії ради та юридично закріпити межу між садибами, розташованими по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, визначивши межу між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_2 південніше літньої кухні ОСОБА_2 на відстані 0,7 м. від південної стінки кухні, оскільки ця відстань потрібна для обслуговування літньої кухні. При цьому рішенням сесії гр. ОСОБА_2 необхідно додати 0,01 га землі, а гр. ОСОБА_4 - 80 м, при цьому з боку жилого будинку ОСОБА_4 до прилеглої межі буде відстань 3,3 м.

17 червня 1992 року Комарською сільською радою народних депутатів ухвалено рішення «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6», згідно з яким, розглянувши акт комісії від 06 травня 1992 року про встановлення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що проживають в АДРЕСА_1 та № 28, виходячи із забудови, що склалася, вирішено закріпити межу між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, оскільки ця відстань необхідна для обслуговування літньої кухні. Також ирішено дорізати ОСОБА_6 земельну ділянку 0,01 га згідно з його заявою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_6 і 07 березня 2006 року позивач ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона успадковала домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_2, яке належало померлому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, посвідченого Комарською сільською радою 20 грудня 1988 року та зареєстрованого в Селидівському БТІ 27 грудня 1998 року за НОМЕР_1.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасованя рішення Комарської сільської ради народних депутатів від 17 червня 1992 року в частині закріплення межі між садибами ОСОБА_4 і ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, що необхідна для обслуговування літньої кухні, суд першої інстанції виходив з того, що вказане рішення постановлене з порушенням вимог ст.ст. 9, 107, 108 Земельного кодексу України 1991 року, який бів чинним на той час. Суд поновив ОСОБА_2 строк позовної давності для захисту її порушеного права та виходив з того, що власником домоволодіння та землекористувачем земельної длянки вона стала тільки 07 березня 2006 року і з цього часу стало порушуватись її право землекористувача, а про рішення ради їй стало відомо в травні 2014 року, коли ОСОБА_4 звернувся до суду з вимогою зобов'язати Комарську сільську раду виконати своє рішення від 17 червня 1992 року та встановити в натурі межі між земельною ділянкою ОСОБА_4 та земельною ділянкою ОСОБА_2

Проте з вказаним рішенням суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Встановлено, що 17 червня 1992 року Комарською сільською радою народних депутатів на підставі акту комісії від 06 травня 1992 року про встановлення межі між садибами гр. ОСОБА_4 та ОСОБА_6, що проживають в АДРЕСА_1 та № 28, ухвалено рішення «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6», згідно з яким, виходячи із забудови, що склалася, вирішено закріпити межу між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, оскільки ця відстань необхідна для обслуговування літньої кухні. Також вирішено дорізати ОСОБА_6 земельну ділянку 0,01 га згідно з його заявою.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 9 Земельного кодексу України 1991 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, до компетенції відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить вирішення земельних спорів у межах своєї компетенції.

Частиною 1 ст. 107 ЗК України (1991 року) встановлено, що спори з приводу суміжного землекористування громадян розглядаються погоджувальною комісією, склад якої обирається відповідною Радою народних депутатів.

Відповідно до ст.108 ЗК України (1991 року) по результатах розгляду спору з приводу суміжного землекористування погоджувальна комісія готує свій висновок, який оформляється протоколом і підписується головою і секретарем цієї комісії. Цей протокол є підставою для прийняття рішення з зазначеного питання Радою народних депутатів у разі досягнення згоди між сторонами. Рішення Ради народних депутатів повинно бути мотивованим з обов'язковим посиланням на фактичні обставини справи і норми законодавства. У рішенні передбачається порядок його виконання та заходи щодо усунення порушеного права на землю.

Статтею 110 ЗК України (1991 року) передбачено, що земельні спори розглядаються Радами народних депутатів за заявою однієї із сторін. Земельні спори розглядаються з участю сторін, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. Відкладення розгляду спору може мати місце лише з поважних причин.

Проте, приймаючи рішення від 17 червня 1992 року, рада не прийняла до уваги, що ОСОБА_4 не погодився з вказаним у Акті від 6 травня 1992 року порядком розмежування, а інший землекористувач - ОСОБА_6 взагалі не був присутнім при складанні акту, відомості про повідомлення сторін про час і місце розгляду земельного спору сільською радою відсутні.

Відповідно до ст. 112 ЗК України (1991 року) рішення Рад народних депутатів може бути оскаржено в суд, арбітражний суд в місячний строк.

З матеріалів справи не вбачається, що землекористучав ОСОБА_6 рішення ради від 17 червня 1992 року оскаржував.

07 березня 2006 року землекористувачем земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 стала позивач ОСОБА_2, яка також не оскаржувала рішення ради від 17 чеврня 1992 року, хоча була присутня при складанні комісією акту від 6 травня 1992 року, підписала його без зауважень, в позовній заяві від 25 травня 2015 року зазначала про наявність конфліктів з ОСОБА_4 з приводу користування земельною ділянкою, як з її батьком так і після його смерті з нею. Проте позивач ОСОБА_2 посилалась на те, що про рішення ради від 17 червня 1992 року дізналась лише в травні 2014 року, а з позовом до суду про визнання рішення ради незаконним та скасування звернулась лише 25 травня 2015 року.

Приймаючи рішення суду про поновлення ОСОБА_2 строку для захисту порушенного права, суд виходив з положень ст.ст. 257, 261 ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно з п. п. 4, 6 Прикінцевих та перехідних положень цей Кодекс набирає чинності та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом..

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК), тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 76 ЦК Української РСР).

Крім того, за змістом положень ст. ст. 71, 72 ЦК Української РСР (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Скорочені строки позовної давності встановлюються законодавством для окремих видів вимог.

Так, відповідно до ст. 112 Земельного кодексу України (1991 року), яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, рішення Рад народних депутатів може бути оскаржено в суд, арбітражний суд в місячний строк.

Предметом позову у справі, що розглядається, є визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, ухваленого 17 червня 1992 року з підстав невідповідності його вимогам законодавства щодо розгляду спорів з приводу суміжного землекористування громадян.

Таким чином, до вимог про оскарження рішення сільської ради повинно було застосовано положення про позовну давність ЦК Української РСР.

Позивачем пропущений строк на зверення до суду за захистом порушеного права, передбачений ст. 112 ЗК України (1991 року) і підстави для його поновлення відсутні.

З огляду на викладене суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права щодо позовної давності, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, третя особа ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення Комарської сільської ради народних депутатів «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6» в частині закріплення межі між садибами ОСОБА_4 і ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, що необхідна для обслуговування літньої кухні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Великоновосільківського районного суду Донецької області від 25 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Комарської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, третя особа ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування рішення Комарської сільської ради народних депутатів «Про закріплення межі між садибами ОСОБА_4 та ОСОБА_6» в частині закріплення межі між садибами ОСОБА_4 і ОСОБА_6 південніше літньої кухні ОСОБА_6 на відстані 0,7 метра від південної стінки кухні, що необхідна для обслуговування літньої кухні, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: С.А. Зайцева

С.А. Попова