14 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., МартинюкаВ.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Шулікою Аліною Володимирівною, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від
01 жовтня 2012 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 14 501 грн 36 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Сторони обумовили, що погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: починаючи з 01 по
25 число кожного місяця відповідач надає їм грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. ОСОБА_4 підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір, про що свідчить його підпис у заяві.
Однак відповідач не виконав свої зобов'язання за вказаним договором і станом на 08 лютого 2014 року за ним рахувалася заборгованість у загальному розмірі 15 082 грн 47 коп., яка складалася з: 9 661 грн 47 коп. - заборгованості за кредитом, 1 грн 26 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 4 225 грн 34 коп. - штрафу за п.п. 2.2 генеральної угоди, а також 500 грн. - штрафу (фіксована частина), 694 грн 40 коп. - штрафу (процентна складова). Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Останнім рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 9 661 грн 47 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від
05 червня 2015 року залишено без змін.
У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Шуліка А.В. просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити ці позовні вимоги, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем в цій частині позовних вимог пропущено річний строк позовної давності встановлений ст. 258 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Судами встановлено, що згідно з Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості відповідач отримав 14 501,36 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку строком на 6 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001 % в місяць на суму залишку заборгованості, зі строком повернення заборгованості - 30 квітня 2013 року.
У відповідності до п. 2.1 Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється, починаючи з 01 по 25 число кожного місяця в сумі 2 416,89 грн.
Згідно з пунктом 2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, указаних у цій угоді, Умовах і правилах, більш як на 31 день, за зобов'язаннями, строк яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення; заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою, а позичальник має сплатити Банку штраф у розмірі 4 225,32 грн.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 з дня укладення Генеральної угоди здійснив 2 платежі: 25 жовтня 2012 року та 25 листопада 2012 року, наступний платіж у сумі 2 416,89 грн, який йому належало сплатити до 25 грудня 2012 року, він не сплатив та взагалі припинив здійснення платежів за Генеральною угодою.
Відповідно до пункту 1.17.31 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною Генеральної угоди від 01 жовтня 2012 року, передбачено, що строк позовної давності відносно вимог банку про повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафів) складає 50 років.
Судом встановлено, що позивачем не надано доказів про надання відповідачем згоди на збільшення позовної давності, як це передбачено ст. 259 ЦК України, оскільки за вимогами вказаної норми договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року справа № 6-16цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язкової для всіх судів України.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач у липні 2014 року звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, в якій зазначає що ПАТ «ПриватБанк» пропустив строк позовної давності в частині стягнення штрафних санкцій в розмірі 4 225,34 грн, 500 грн (фіксована частина) та 694,40 грн (процентна складова), визначений ст. 258 ЦК України в один рік.
Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що строк позовної давності по штрафам за п . 2.2 Генеральної угоди почався з 26 січня 2013 року, а за п. 1.1.5.20 Умов та правил - з 25 лютого 2013 року, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом про стягнення вказаних штрафів 3 березня 2014 року, тобто з пропуском річного строку позовної давності.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), встановив, що позивачем пропущено річний строк позовної давності в частині позовних вимог, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафних санкцій.
Доводи касаційної скарги про те, що сторони визначили в Умовах та правилах надання банківських послуг позовну давність в 50 років, є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій встановили, що ці умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.
В іншій частині судові рішення першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 16 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому що судові в цій частині рішення законні та обґрунтовані.
Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану представником Шулікою Аліною Володимирівною, відхилити.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від

16 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік