Категорія: 2 Доповідач: Матвійчук Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Матвійчук Л.В. ,

суддів - Осіпука В.В., Мудренко Л.І.,

з участю секретаря - Губарик К.А.

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

21 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що є власником автомобіля «Volkswagen Passat», чорного кольору, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1. Вказаний автомобіль з ключами та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ 13.03.2014 року передав своєму знайомому ОСОБА_7 в якості гарантування повернення боргу в сумі 6 000 грн. Через два тижні повернув ОСОБА_5 борг, однак, останній автомобіль не повернув, пославшись на те, що відвіз його в ремонт. В подальшому, в процесі досудового розслідування щодо шахрайського заволодіння даним автомобілем, було встановлено, що 28.03.2014 року, підробивши підпис власника в журналі реєстрації довідок-рахунків ПП «Кондор» та акті огляду технічного стану транспортного засобу, ОСОБА_5 переоформив автомобіль на своє ім'я, а 11.04.2014 року продав автомобіль громадянину ОСОБА_6 В подальшому, автомобіль був проданий ОСОБА_6, і станом на час розгляду цивільної справи зареєстрований за громадянином ОСОБА_3 Оскільки автомобіль вибув з його власності не з його волі, був в шахрайський спосіб відчужений особою, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав, просив, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог від 20.10.2015 року, визнати за ним право власності на автомобіль та витребувати належний йому автомобіль від ОСОБА_3.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2016 року позов задоволено частково.

Ухвалено витребувати з володіння добросовісного набувача ОСОБА_3 в користь власника ОСОБА_4 автомобіль «Volkswagen Passat», чорного кольору, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 657 гривень 40 копійок судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду скасувати, а позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення - частковому скасуванню з наступних підстав.

Судом встановлено, що автомобіль «Volkswagen Passat», чорного кольору, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, був зареєстрований за позивачем ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 від 14.01.2014 року (а.с.9).

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Volkswagen Passat», чорного кольору, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, ОСОБА_4 застрахована відповідно до Полісу № АС/8134358 (а.с.8).

З довідки-рахунку серії ВІА № 319115 від 28.03.2014 року, виданої ПП «Кондор» (а.с.9), Акту технічного стану транспортного засобу (а.с.13) вбачається, що автомобіль «Volkswagen Passat», чорного кольору, 1999 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2, був проданий ОСОБА_5 позивачем ОСОБА_4 за ціною продажу 81 800 грн.

11.04.2014 року автомобіль за договором був відчужений в користь ОСОБА_6, що підтверджується довідкою-рахунком серії ВІА №266148, виданою ПП «Де-На Плюс» та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_3(а.с.17).

В подальшому, автомобіль був відчужений в користь ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 від 01.08.2014 року(а.с.72).

24.03.2015 року автомобіль був відчужений в користь ОСОБА_3, що підтверджується довідкою-рахунком серії ААЕ №126140, виданою ФОП ОСОБА_9 (а.с.75-76) та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ НОМЕР_5 (а.с.77).

Щоразу, при відчуженні автомобіля здійснювалась перевірка з підсистем НАІС ДДАІ МВС України, якою жодних обмежень не було встановлено.

Крім того, судом встановлено, що 18.08.2014 року ОСОБА_10 звернулася з заявою до Луцького МВ УМВС України у Волинській області про незаконне заволодіння ОСОБА_5 належним ОСОБА_4 автомобілем. За даним фактом було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування(а.с.7).

Розшук спірного автомобіля оголошено 23.09.2015 року, що підтверджується повідомленням начальника Луцького МВ УМВС України у Волинській області начальнику УДАІ УМВС України у Волинській області від 23.09.2015 року №16657 (а.с.81).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (Стаття 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 частини 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їх волі, а набувач- довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що за відсутності підпису власника ОСОБА_4 на документах, які підтверджують укладення договору відчуження автомобіля в користь ОСОБА_5, такий договір є недійсним в силу положень ч.3 ст. 203, ч.1 ст.215 ЦК України та оскільки автомобіль вибув з володіння власника ОСОБА_4 не з його волі, іншим шляхом, вимога позову про витребування майна від добросовісного набувача ОСОБА_3 підлягає до задоволення.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги, що вимоги про визнання недійсним договору про відчуження автомобіля ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 позивачем не заявлялись.

Оскільки спірне рухоме майно вибуло з володіння власника на підставі чинного, на час звернення з даним позовом до суду, договору купівлі-продажу автомобіля від 28.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно до довідки-рахунку серії ВІА № 319115 від 28.03.2014 року, виданої ПП «Кондор», а тому не можна вважати, що це майно вибуло з володіння власника поза його волею і він має право витребувати його від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України.

Відповідно до встановлених обставин справи з цих підстав майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема, при відчуженні майна відповідно до наступних правочинів, які були вчинені після недійсного правочину. Однак правочин щодо відчуження ОСОБА_4 спірного автомобіля на користь ОСОБА_5 не визнаний судом недійсним, а тому вимога про витребування цього майна від добросовісного набувача ОСОБА_3 є передчасною.

Висновки Верховного Суду України викладені в Постанові від 01 липня 2015 року в справі № 6-619цс15 та Постанові Верховного Суду України № 6-348цс15 від 10 червня 2015 року на які послався суд першої інстанції стосуються інших фактичних обставин справи і не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи і зроблені з порушенням норм матеріального права, що згідно зі статтею 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову про витребування майна від добросовісного набувача, у зв'язку з цим підлягає скасуванню рішення суду в частині судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

В іншій частині рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, доводами апеляційної скарги не спростовано, тому підстав для його зміни чи скасування в цій частині не має.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2016 року в даній справі в частині задоволених позовних вимог про витребування майна від добросовісного набувача та судових витрат скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про витребування майна від добросовісного набувача відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді