Категорія 47Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чорного В.І.,

при секретарі Франчук О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, третя особа: ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання державного акта на земельну ділянку недійсним, -

встановила:

У червні 2015 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся в суд з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням виконавчого комітету Староміської районної ради м. Вінниці від 23 липня 2008 року був затверджений акт обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_4, складений без погодження її меж із ОСОБА_3 як суміжним користувачем.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі № 127/2847/13-а від 18 лютого 2015 року визнано протиправним та скасовано п.1 рішення виконавчого комітету Староміської районно ради м. Вінниці № 49 від 23 липня 2008 року в частині затвердження акту обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4

В зв'язку із тим, що даний акт було покладено в основу рішення Вінницької міської ради від 11 листопада 2008 року № 2151, на думку позивача, дане рішення в частині надання дозволу ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки не може вважатись законним, а так само і похідне від нього рішення Вінницької міської ради від 30 жовтня 2009 року № 2560 в частині затвердження проекту землеустрою і передачі ОСОБА_4 відповідної земельної ділянки, і як наслідок, підлягає скасуванню державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4

Крім того, позивач вважає, що збільшення земельної ділянки ОСОБА_4 відбулося за рахунок проїзду загального користування.

У зв'язку із викладеним, позивач просила визнати протиправним та скасувати п.п. 1.3 додатку 3 до рішення Вінницької міської ради від 11 листопада 2008 року № 2151; визнати протиправним та скасувати п. 1 додатку № 2 до рішення Вінницької міської ради від 30 жовтня 2009 року № 2560 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4; визнати протиправним та скасувати п. 6 додатку № 2 до рішення Вінницької міської ради від 30 жовтня 2009 року № 2560; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_4 на підставі рішення Вінницької міської ради від 30 жовтня 2009 року № 2560.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалите нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Третя особа ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не було доведено, що оскаржуваним рішенням порушено права та законні інтереси ОСОБА_3, чи державний акт, виданий з порушенням законодавства України.

Земельна ділянка ОСОБА_4, площею 137 кв. м., відводилась за рахунок земель Вінницької міської ради, а не за рахунок поїзду загального користування.

Відсутність порушення меж між земельною ділянкою, що належить на праві власності ОСОБА_4, та ділянкою, що належить позивачеві, учасниками судового розгляду не заперечувалась, що, на думку суду першої інстанції вказує на відсутність і порушення відповідних законних прав та інтересів позивача.

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що процедура передачі у власність Вінницькою міською радою відповідної земельної ділянки ОСОБА_4 відбулася з додержанням чинних на той час вимог законодавства. При цьому Вінницька міська рада діяла в межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Установлено, що п. 1 рішення Виконавчого комітету Староміської районної ради м. Вінниці № 49 від 23.07.2008 року було затверджено акти обстеження земельних ділянок, в тому числі по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 (а.с. 4).

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі № 127/2847/13-а від 18 лютого 2015 року визнано протиправним та скасовано п. 1 рішення виконавчого комітету Староміської районно ради м. Вінниці № 49 від 23 липня 2008 року в частині затвердження акту обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 Постанова суду набрала законної сили з моменту проголошення.

Підставою для скасування стало недодержання вимог Порядку планування та проведення перевірок з питань здійснення контролю за використанням та охороною земель, затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 12 грудня 2003 року № 312, чинного на момент виникнення спірних відносин. Зокрема, під час складання акта від 10 липня 2008 року було порушено вимоги щодо його змісту та порядку складання: акт було складено за відсутності ОСОБА_8, з даним актом вона не була ознайомлена, при цьому комісією не було не було зафіксовано факт відмови ОСОБА_8 від ознайомлення та підпису акта (а.с. 5-6).

Відповідно до витягу з рішення Вінницької міської ради від 11 листопада 2008 року № 2151 Вінницькою міською радою було надано дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, згідно з додатком № 3, в якому, в п. 1.3 зазначається, що ОСОБА_4 надається дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 962 кв.м. з подальшою безоплатною передачею у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, в тому числі: 825 кв.м. за рахунок земель в межах будинковолодіння та 137 кв.м. за рахунок земель територіальної громади міста. Дане рішення Вінницька міська рада приймала за результатами розгляду відповідних заяв громадян про надання земельних ділянок та враховуючи, зокрема, п. 1 рішення Вінницької міської ради від 29 лютого 2008 року № 1804. (а.с. 7).

Пунктом 1 та 6 Додатку № 2 до рішення Вінницької міської ради 40 сесії 5 скликання № 2560 від 30 жовтня 2009 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_4 та передано ОСОБА_4 на АДРЕСА_1, земельну ділянку, площею 962 кв.м. безоплатно у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за рахунок земель в межах будинковолодіння АДРЕСА_1, площею 825 кв.м., і земель територіальної громади міста - 137 кв.м.

Згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 24 січня 2011 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0962 га, яка розташована по АДРЕСА_1, м. Вінниця, на підставі рішення Вінницької міської ради від 30 жовтня 2009 року № 2560 (а.с. 68).

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно з ч. 1 ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття рішень, що оспорюються) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки відповідачем) таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 7 ст. 18 ЗК України вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу.

Статтею 56 Закону України «Про землеустрій» (у редакції, чинній на момент прийняття рішень, що оспорюются) встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, крім поділу та об'єднання земельних ділянок, включає: пояснювальну записку; технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; матеріали польових геодезичних робіт і план земельноїділянки, складений за результатами кадастрової зйомки; рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди; акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання; акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; кадастровий план земельної ділянки; перелік обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Пунктом 1.4. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43 (далі - Інструкція), чинної на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державний акт на право власності на земельну ділянку та державний акт на право постійного користування земельною ділянкою видається на підставі рішення Кабінету Міністрів України, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

Як убачається, встановлення меж здійснюється після прийняття відповідного рішення щодо передачі у власність земельної ділянки.

Відповідно до п. 1.16 Інструкції технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає: виписку з рішення відповідної ради або державної адміністрації про надання у постійне користування, передачу у власність або продаж земельної ділянки, договір відчуження земельної ділянки (договір купівлі-продажу, дарування, міни, інші цивільно-правові угоди), рішення суду; заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта; технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта; висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності; журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки; збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площі земельної ділянки; відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Згідно із п. 2.3. Інструкції межі земельних ділянок, що передаються або надаються у власність чи у користування, відновлюються або переносяться в

натуру (на місцевість) за наявними планово-картографічними матеріалами.

З огляду на викладене, та положення глави 19 ЗК України «Набуття права на землю громадянами та юридичними особами», погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, встановлене ст. 198 ЗК України, передбачене при проведенні робіт зі складання Державного земельного кадастру як єдиної державної системи земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів, а не при виготовленні, складанні та видачі державних актів на право власності на землю.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при прийнятті Вінницькою міською радою рішення від 11 листопада 2008 року № 2151 про надання дозволу на складання відповідного проекту землеустрою, та рішення від 30 жовтня 2009 року № 2560 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не є обов'язковим врахування такого документу як акт обстеження земельної ділянки.

Суд першої інстанції на підставі досліджених доказів вірно дійшов висновку, що відповідачу не передавалась земельна ділянка за рахунок проїзду загального користування. Це також підтверджується відповіддю Управління містобудування і архітектури Віницької міської ради № Б-1-3456/01-20 від 03 вересня 2008, де зазначається, що проїзд до будинковолодіння АДРЕСА_2 на картографічних матеріалах нанесені схематично по факту їх існування. Містобудівна документація стосовно проїзду до вказаних будинковолодінь в УМіА відсутня (а.с. 59).

Враховуючи те, що порушення меж між земельними ділянками не мало місця, і цей факт сторонами не оспорюється, а також взявши до уваги копію акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 18 липня 2008 року, згідно з яким в результаті перевірки дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельної ділянки по АДРЕСА_1 на момент перевірки факту самовільного захоплення проїзду загального користування не виявлено (а.с. 57) суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність твердження позивача по порушення її законних прав та інтересів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, і відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим судом.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідність дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 3 ст. 10, ст. ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про те, що позивачем не доведено, що прийняттям зазначених рішень порушено її права та законні інтереси, а також те, що державний акт виданий з порушенням законодавства України.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.І. Чорний

З оригіналом вірно: