Справа № 373/3051/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Переяслав - Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Опанасюк І.О.,

при секретарі Товстій В.О.,

за участю представника позивача : ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Переяслав-Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки ,-

встановив:

Позивач звернувся з позовом до суду та враховуючи збільшені позовні вимоги, просить стягнути з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь позивача 3651(три тисячі шістсот пятдесят одну) гривню 40 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 10000 (десять тисяч )гривень на відшкодування моральної шкоди, а уразі відсутності у неповонолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 майна достатнього для відшкодування завданої матеріальної шкоди та завданої моральної шкоди стягнути кошти в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі з її батьків : ОСОБА_4, ОСОБА_5, судові витрати покласти на відповідачів та стягнути витрати повязані з наданням правової допомоги.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримав повністю і просив їх задовольнити.

Відповідачі заперечила проти позовних вимог, та просила відмовити в позові в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

02 вересня 2015 року, близько 13 години 20 хвилин, під час переходу проїзної частини по пішохідному переходу по вул. Покровська, що у м. Переяслав-Хмельницький, в напрямку автовокзалу, на позивача було здійснено наїзд моторолером марки «Ноndа Dіо», без реєстраційного номера, під керуванням неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Внаслідок даного ДТП позивач отримала тілесні ушкодження та була доставлена до реанімаційного відділення Переяслав-Хмельницької ЦРЛ для надання медичної допомоги.

Відповідно до довідки Переяслав-Хмельницької ЦРЛ від 15.10.15 № 1276 та медичної карти стаціонарного хворого № 5970/357 позивачу встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, перелом правої скроневої кістки, забій рани голови, забій грудної клітки, гематоми нижніх кінцівок, перелом кісток носа, рвана рана підборіддя.

У зв'язку з даними тілесними ушкодженнями з 02.09.15 по 03.09.15 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у реанімаційному відділенні Переяслав-Хмельницької ЦРЛ, а з 04.09.15 по 14.09.15 - у травматологічному відділенні Переяслав-Хмельницької ЦРЛ.

За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.09.15 внесено відомості за № 0000915 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У вказаному кримінальному провадженні позивачу надано статус свідка.

ОСОБА_6 Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.12.2015 року ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у вигляді 1 року позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, та із застосуванням ст.ст. 75, 104 КК України, звільнено від відбування покарання з іспитовим терміном 1 рік. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Переяслав Хмельницької РДА 1057 грн., та витрати на проведення судових експертиз.

Обгрунтовуючи матеріальну шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки, позивач та її представник вказали, що до ціни позову увійшла сума витрат на лікування, яка становить загалом 9151 гривень 40 копійок та складається з 7945 грн. 41 коп. витрат на медикаменти, 355 грн. 99 коп. витрат на зубне протезування та 850 грн. вартість одягу та взуття, які були пошкоджені та які позивач вимушена була викинути.

При цьому позивач зазначила, що батьком відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_7 було відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн. та оплачено МРТ в розмірі 500 грн. Отже остаточна сума, яку просить стягнути позивач складає 3651 грн.40 коп.

В підтвердження своїх вимог позивач надала суду копії чеків які підтверджують витрати на медикаменти.

Однак, серед даних документів, які обґрунтовують розмір матеріальних витрат позивача, наявні шляхові листи №1173734 від 17.09.2015 року, №1174120 від 18.09.2015 року, №1173945 від 18.09.2015 року, №1173985 від 18.09.15 року.

Встановлено, що період лікування позивача складав з 02.09.15 року по 03.09.15 року в стаціонарному лікуванні у реанімаційному відділенні Переяслав Хмельницької ЦРЛ, а з 02.09.15 року по 14.09.15 року, що підтверджується медичною картою стаціонарного хворого № 5970/537, копія якої наявна в матеріалах справи.

Оскільки відповідачі в повному обсязі заперечують щодо позовних вимог, судом було поставлено запитання щодо походження даних документів та призначення даних витрат.

Стосовно вказаних вище шляхових листів, позивач пояснила, що ліки вказані в них привозила подруга сімї та вказані в цих документах ліки приймала ОСОБА_2 після виписки.

Також, після травми, отриманої в результаті ДТП, позивач почала відчувати сильні болі в молочних залозах. Після огляду онкологом 08.09.15 встановлено діагноз: дифузія, фіброзія, мастопатія. Підвищена чутливість на фоні стресу.

Крім того, в результаті ДТП позивач отримала травматичний пульпіт 1 зуба, про що свідчить лист лікаря Переяслав-Хмельницької ЦРЛ ОСОБА_8 від 02.10.15. Згідно з вказаним листом коронка 1/2 зубів зламані на 4/5 коронки. Рекомендовано штучні коронки на 1/2 зуби.

Крім того, внаслідок ДТП понівечено одяг та взуття позивача, які довелось викинути на смітник. На момент ДТП на позивачці було вдягнено блуза, юбка та спідня білизна, на ногах - шльопанці.

Крім фізичної та матеріальної шкоди, внаслідок ДТП позивач зазначила, що їй також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов'язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності; побоювання щодо майбутнього стану здоров'я.

В момент отримання тілесних ушкоджень, позивач перенесла нестерпний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоров'я та життя.

Позивач була вимушена проходити стаціонарне лікування, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування. Впродовж всього періоду лікування я почувалася незручно, відчуття дискомфорту, не могла вільно пересуватися, з необхідністю пристосовувалася до негативних умов існування (ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточених). В період стаціонарного лікування потребувала сторонньої допомоги та догляду з боку близьких, з приводу чого почувалася як джерело клопоту та обмежень для родичів.

Наслідки перенесеної травми призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, нервозність, дратівливість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, емоційна напруга, насторога, невпевненість в собі, відчуття власної трудової неповноцінності, тривога з приводу майбутнього.

Впродовж певного періоду лікування, вона була непрацездатною, дотепер залишається обмеження трудової продуктивності, що тягне за собою погіршені можливості отримання прибутків, та призводить до зниження добробуту особи.

Внаслідок обставин отримання тілесних ушкоджень, позивач вказала, що досі відчуває почуття приниження гідності, образи, досади, обурення поведінкою винуватиці, переживає щодо своєї соціальної репутації.

Крім того, дотепер продовжуються проблеми зі здоров'ям у вигляді періодичних болів, необхідність дотримуватися дієти, виключення носіння вантажів, обмеження фізичної активності на найближчий рік.

Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, отримання правової допомоги), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Обставини, які вказала в своїх поясненнях позивач, підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

ОСОБА_12 вчинення ДТП ОСОБА_3, як і факт заподіяння шкоди ОСОБА_2 внаслідок його вчинення встановлені ОСОБА_6 Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.12.2015 року та відповідно до ст. 61 ЦПК України, не потребують доведення.

Окрім цього вказані обставини сторонами не оспорюються.

Також, суд погоджується з правовим обґрунтуванням даного позову, в частині того, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст.ст.1166, 1167, 1178, 1187 ЦК України.

Однак, відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, на яку посилається позивач, як правове обґрунтування своїх вимог встановлює, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вказаним вище вироком Переяслав Хмельницького міськрайонного суду у справі № 373/2840/15-к також встановлено, що власником моторолеру «Honda Dio» зеленого кольору, яким керувала ОСОБА_3 є ОСОБА_12.

Неправомірності заволодіння транспортним засобом з боку ОСОБА_3 не встановлено, що виключає застосування в даному випадку положення ч.4 ст. 1187 ЦК України.

Тобто субєктом відповідальності за завдану шкоду за статтею 1187 ЦК України в даному випадку є ОСОБА_12, який на відповідній правовій підставі володіє джерелом підвищеної небезпеки.

Управління даним транспортним засобом в даному випадку передано третій особі власником без якогось юридичного оформлення, тобто фактично обєкт підвищеної небезпеки не вийшов з володіння безпосереднього володільця.

Відповідно до правової позиції ППВСУ «Про судову практику у цивільних справах за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року майнова шкода заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником такого джерела.

Пунктами 2,3 вказаної Постанови встановлені випадки повного, або часткового звільнення для відповідальності власника, які співпадають за змістом з ч.ч. 4,5 ст. 1187 ЦК України. Такими випадками є заподіяння джерелом підвищеної небезпеки шкоди виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, або встановлення факту грубої необережності чи умислу з боку потерпілого. Також, володілець джерела підвищеної небезпеки не відповідає за шкоду, заподіяну цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, а не з його вини.

Натомість такі обставини судом не встановлені.

За вказаних обставин, суд прийшов до висновку про те, що факт заподіяння шкоди та факт наявності моральної шкоди позивачем та його представником доведено.

Однак, з урахуванням того, що законодавцем визначено та закріплено позицією Верховного Суду України субєкта відповідальності за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, яким є власник такого джерела, або іншою особою, яка на відповідній правовій підставі володіє цим джерелом, в даному випадку транспортним засобом, суд приходить до висновку, що позов предявлено до неналежного відповідача, оскільки, як вказано вище, власником моторолеру «Honda Dio» зеленого кольору, яким керувала ОСОБА_3 є ОСОБА_12, та вказаний транспортний засіб не вибував з його володіння, а також відсутні обставини заподіяння шкоди позивачу внаслідок дій непереборної сили, або інші обставини, які виключають відповідальність власника.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України, заміна неналежного відповідача, або залучення співвідповідача здійснюється судом за клопотанням позивача. Тобто, суд не наділений в даному випадку процесуальною самостійністю здійснювати таку заміну самостійно. Однак такого клопотання позивачем або його представником заявлено суду не було.

Пунктом 8 ППВСУ «Про судову практику у цивільних справах за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року встановлено, що оскільки в силу ст.452 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, заподіяну з вини іншого, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, не буде суперечити закону пред'явлення за вибором потерпілого вимог про відшкодування шкоди безпосередньо до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої і особи, яка за неї відповідає, однакові.

Шкода, заподіяна неповнолітнім віком від 15 до 18 років, згідно зі ст.ст. 447, 1178 ЦК України, відшкодовується самим заподіювачем. Якщо в останнього немає майна або заробітку, достатнього для відшкодування заподіяної ним шкоди, відповідний обов'язок покладається на його батьків (усиновителів) або піклувальників за умови їх винної поведінки, що сприяла виникненню шкоди.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечуючи проти задоволення позову вказали про явне завищення позивачем витрат на лікування вказаних в позові та недоведеність розміру моральної шкоди.

Зокрема ОСОБА_4 в своїх запереченнях вказав на відсутність обґрунтування вартості пошкодженого одягу, наявність причинного звязку між травмами внаслідок отриманого ДТП та захворювання ОСОБА_2 на пульпіт та як наслідок цього зубне протезування, яке мало місце через місяць після ДТП, а також звертає увагу суду на шляхові листи в контексті їх належності, як доказу.

Суд приймаючи рішення про часткове задоволення даного позову враховує те, що дійсно внаслідок ДТП позивачу була заподіяна шкода у вигляді тілесних ушкоджень, яка потягла витрати на лікування, що в свою чергу призвело до зміни звичайного способу життя та душевних страждань.

В частині суми матеріальної шкоди заподіяної позивачу суд зазначає наступне.

Відтак, судом при оцінці доказів, а саме шляхових листів №1173734 від 17.09.2015 року, №1174120 від 18.09.2015 року, №1173945 від 18.09.2015 року, №1173985 від 18.09.15 року а.с. 39 44 встановлено, що вказані документи видані 18.09.2015 року, тобто поза строком, який вказано в лікарняному. На запитання суду про походження та призначення даних листів, позивач пояснила суду, що в даних документах вказано перелік ліків які вона вживала знаходячись вдома та перебуваючи на кусі терапії, купувала їх її родичка ОСОБА_13 та привозила до ОСОБА_2 додому. Такі самі пояснення дали свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на запитання представника позивача щодо походження цих шляхових листів.

Однак, суд не приймає вказані документи, як підтвердження витрат на лікування позивача, оскільки Листом Державної служби статистики України "Щодо скасування дії подорожніх листів автотранспортних засобів" від 23.07.2013 р. № 05.2-8/107, скасовано типову форму подорожнього листа й інструкцію про його застосування, тобто з 27.03.2013 року дорожні листи, як документи перестали мати юридичну силу. Крім того, контрагентами за даними листами є аптека Доброго дня та ПАТ «Аптечні склади ОСОБА_14», та у вказаних документах відсутні підписи довірителя. Відтак суд вважає дані шляхові листи (а.с. 39-44) неналежними доказами та не враховує суму 4444 грн. 92 коп. до суми матеріальних збитків понесених позивачем.

Крім того, суд бере до уваги, що з відповідача ОСОБА_6 Переяслав Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10.12.2015 року стягнуто на користь Переяслав хмельницької РДА 1057 грн. витрат на лікування ОСОБА_2 та відшкодовано 5500 грн. на лікування ОСОБА_7 Крім того, статтею 60 ЦПК України встановлено обовязок доведення розміру збитків заявлених в позовній вимозі позивачем. Так, позивачем просить відшкодувати 850 грн. за пошкоджений одяг, а саме: блузу, юбку, спідню білизну та шльопанці, однак зазначені збитки позивачем та його представником в частині заявленої суми, суд вважає не доведеними.

З урахуванням викладеного суд вважає, що в задоволенні вимоги про стягнення 3651 (три тисячі шістсот пятдесят одну) гривню 40 коп. на відшкодування матеріальної шкоди слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вказана вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Суд вважає, що протиправна поведінка ОСОБА_3 та наслідки, що наступили для потерпілої у звязку з цим у вигляді ушкодження здоровя, втрати на певний час нормальних життєвих звязків, хвилювання за стан здоровя та певні незручності заслуговують на увагу.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішення спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи яка її завдавала за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинним звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В силу п.п. 9.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При заподіянні особі моральної шкоди обовязок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи булла заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, та інше.

Суд вважає доведеним наявність моральної шкоди завданої позивачу, але вважає недоведеним розмір моральної шкоди яку просять стягнути позивачі з відповідача.

Суд визначаючи розмір стягнення моральної шкоди має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак суд вважає, що моральна шкода заподіяна позивачу має місце, але її розмір повинен бути істотно зменшений враховуючи те, що фактично позивачем обґрунтовувався її розмір виходячи з її слів та пояснень, які надала представник позивача суду, що дає суду підстави для зменшення розміру моральної шкоди, але не є підставою для відмови в ньому.

В силу ст.79, 84, 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Так, заявлена сума вимоги про відшкодування витрат повязаних з наданням правової допомоги відповідає Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року та підтверджена товарним чеком про сплату вказаної суми.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі стосовно вимог про відшкодування матеріальної шкоди, частковому задоволенню вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1/3 від заявленої вимоги та відшкодуванню витрат повязаних з наданням правової допомоги, пропорційно до задоволених вимог.

На основі викладеного, ППВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди) керуючись ст.ст. 452, 447, 1166, 1167, 1178, 1187 ЦК України ст.11, 33, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задовольнити частково.

Стягнути з неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 3330 (три тисячі триста тридцять) гривень моральної шкоди, а у разі відсутності у неповнолітньої ОСОБА_3 1999 року майна, достатнього для відшкодування моральної шкоди, стягнути в частці, якої не вистачає солідарно з її батьків, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Стягнути з неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_2 1167 (тисяча сто шістдесят сім ) гривень витрат на правову допомогу, а у разі відсутності у неповнолітньої ОСОБА_3 1999 року майна, достатнього для відшкодування витрат на правову допомогу, стягнути в частці, якої не вистачає солідарно з її батьків, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: І.О. Опанасюк