Провадження № 22-ц/783/233/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Мельничук О.Я.,

за участі судового секретаря: Цапа П.М.,

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та представників громадської організації «Розвиток громади»ОСОБА_4 та ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до громадської організації «Розвиток громади», громадського формування «Афганська сотня», громадської організації «Я - Львівянин», громадської організації «Українська спілка учасників АТО», про захист честі, гідності та ділової репутації,-

в с т а н о в и л а:

В грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та просивсуд: «Визнати, що інформація в публікації на веб-сайті ГО «Розвиток Громади» в мережі Інтернет, а саме статті під назвами «Громадські активісти виступають проти призначення екс-митника на посаду заступника голови СБУ» від 21 листопада 2014 року та «Львівські громадські організації підтримали протест проти призначення ОСОБА_6 заступником голови СБУ» від 24 листопада 2014 року, де автори зазначають про мою заплямовану репутацію та викладають неперевірені факти, які не відповідають дійсності, шкодять діловій репутації мене як громадського діяча та носять шкоду моїм інтересам».

Поряд з цим позивач просить зобов'язати власника веб-сайту ГО «Розвиток Громади» навести спростування надрукованої на шпальтах сайту неправдивої інформації шляхом опублікування на цьому ж сайті та в місцевій газеті «Експрес» і принести публічні вибачення, а також зобов'язати відповідачів скерувати листи із спростуваннями наданої неправдивої інформації в Адміністрацію Президента України, Служби Безпеки України, Управління СБУ у Львівській області, Львівську обласну державну адміністрацію та Львівську обласну раду.

Позивач просив стягнути солідарно в відповідачів компенсацію за моральну шкоду в розмірі 400 000 грн.. Однак в подальшому від позовних вимог в цій частині відмовся.

На обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 зазначає, що в зазначених публікаціях наведені матеріали, які, на думку позивача, є неправдивими і шкодять його репутації.

Крім того, вказує, що до вказаних публікацій оприлюднені повні тексти звернень-протестів вказаних громадських організацій, скерованих до Управління Служби Безпеки України у Львівській області, Громадській раді при УСБУ у Львівській області, Львівській обласній державній адміністрації, Львівській обласній раді, в яких зазначено неправдиві відомості про те, що: його, ОСОБА_2, було звільнено з митних органів за вимагання та отримання хабара; він уникає участі у громадських радах при Управлінні СБУ, але проводить закулісні переговори з певними громадськими організаціями та намагається «домовитися» про посаду заступника голови СБУ Львівщини; під час його служби у відділі боротьби із контрабандою був виявлений факт вимагання та отримання хабара від фізичної особи-підприємця; його було звільнено за хабарництво у митниці та інш.

Позивач вказує на те, що такі відомості принижують його честь, гідність і ділову репутацію, як громадянина та активного громадського діяча, створюють негативне враження і відношення до нього вищих посадових осіб України, інших громадських активістів, волонтерів та всіх тих, хто його знає.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив таке в апеляційному порядку, посилається на його незаконність і необґрунтованість. Стверджує, що це рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного і всебічного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не ґрунтуються на фактичних обставинах, а обставини, на які суд посилається на обґрунтування своїх висновків, фактично не доведені. Апелянт зазначає, що під час роботи на митниці до дисциплінарної відповідальності не притягався, а навпаки йому оголошена подяка. Вважає, що у публікаціях та листах стверджується про притягнення його до кримінальної відповідальності, але доказів у відповідачів нема. Апелянт зазначає, що перебував на посаді консультанта начальника СБУ у Львівській області та подав документи для участі у конкурсі на посаду першого заступника голови СБУ у Львівській області, а відтак він не є публічною особою. Крім того стверджує, що з митних органів був звільнений за згодою сторін, а не за власним бажанням, як про це озвучують відповідачі для того, щоб ввести в оману суд.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги (т. 1 а.с. 240-244).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3. на обґрунтування доводів апеляційної скарги, заперечення на скаргу представників ОСОБА_4, ОСОБА_5 перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції, в супереч доводам апелянта, з достатньою повнотою та всебічністю дослідив надані сторонами докази, вірно встановив фактичні обставини справи, спірні правовідносини та правильно застосував матеріальне і процесуальне право при вирішенні даного позову.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

21 листопада 2014 року в мережі Інтернет на веб-сайті громадської організації «Розвиток Громади» ((http:// rozvytok hromady. com) було опубліковано статтю «Громадські активісти виступають проти призначення екс-митника на посаду заступника голови СБУ» з розміщенням інформації наступного змісту: «ГО «Розвиток Громади» з ГФ «Афганська сотня»направили офіційне звернення-протест у СБУ, Адміністрацію Президента, а також Кабінет міністрів України.

«Громадські активісти зясували, що колишній митник ОСОБА_6, якого, за неофіційними даними, звільнили через вимагання та отримання хабара, має намір зайняти посаду заступника голови СБУ Львівщини.

ОСОБА_6 працював на львівській митниці у відділі боротьби із контрабандою. За неофіційною інформацією, під час його служби було виявлено факт вимагання та отримання хабара від фізичної особи підприємця. За це керівництво митниці запропонувало ОСОБА_2 звільнитися зі служби за власним бажанням. Окрім того,2012 року екс-митник балотувався в народні депутати від партії «Україна-Вперед». Яка, як відомо, була технічним проектом Партії регіонів.

У громадськості виникають суттєві запитання, щодо доцільності обрання на посаду заступника голови СБУ людини із заплямованою біографією. Тому одразу дві громадські організації направили звернення-протест у найвищі державні органи України» (а.с.8).

До вказаної інформації був приєднаний лист, адресований СБУ України, Адміністрації Президента України та Кабінету ОСОБА_7 України за підписами голови ГО «Розвиток Громади» ОСОБА_4та голови ГФ «Афганська сотня» ОСОБА_8 (а.с.9-10).

Окрім того, 24 листопада того ж року на вказаному інтернет - ресурсі розміщена стаття під назвою «Львівські громадські організації підтримали протест проти призначення ОСОБА_6 заступником голови СБУ», в якій зазначено, що «Громадські організації "Я - ОСОБА_9" та "Українська Спілка Учасників АТО" долучилися до активістів ГО "Розвиток Громади" і ГФ "Афганська Сотня" та висловили протест, стосовно призначення на посаду заступника голови СБУ Львівщини екc-митника із заплямованою репутацією.

ОСОБА_9 ОСОБА_6, якого голова СБУ публічно запросив працювати у відомство є колишнім працівником митниці, котрий, як відомо з неофіційних джерел, був змушений написати заяву на звільнення через корупційний скандал. Екс-митник уникає участі у громадських радах при Управлінні СБУ та намагається вести закулісні переговори, щоб зайняти керівну посаду.

Нагадаємо, на Львівщині з 17 листопада з подачі ОСОБА_10 стартував унікальний антикорупційний експеримент. Служба безпеки України почала запрошувати громадських активістів, які входять до складу антикорупційного комітету при громадських радах СБУ на керівні посади у спецслужбі. Активістам громадської організації «Розвиток громади» вдалося з'ясувати, що голова ОСОБА_6 «веде закулісні переговори з певними громадськими організаціями та намагається «домовитися» про посаду заступника голови СБУ Львівщини».

До активістів ГО "Розвиток Громади" долучилися інші громадські організації, які налічують сотні членів. Активісти спільно направили офіційне звернення-простест в Львівську облдержадміністрацію, обласну раду, Управління Служби Безпеки України в Львівській області та Громадську раду при ньому» (а.с.11).

До згаданої статті приєднаний лист, адресований СБУ у Львівській області, Громадській раді при УСБУ у Львівській області, Львівській обласній державній адміністрації, Львівській обласній раді, який підписаний головами ГО «Розвиток Громади», ГФ «Афганська сотня», ГО «Я-Львів'янин», ГО «Українська спілка учасників АТО» (а.с.12-13).

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.

Згідно положень ст.297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Положеннями ст.299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації .

Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб - фігурантів інформації.

За розясненнями п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під діловою репутацією особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно з положеннями ст.277 ЦК України, ст.10 ЦПК України, п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» обов'язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У відповідності до п.15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Як встановлено судом першої інстанції, у згаданих статтях та листах дійсно була викладена інформація, яка стосується позивача, та мало місце поширення такої інформації в мережі Інтернет, тобто доведення такої інформації до відома багатьох осіб.

В той же час, при вирішенні спору, оцінюючи фактичні обставини справи з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд вірно взяв до уваги, розяснення, які містяться у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до яких, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч.1 ст.277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу», ст. 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Право на відповідь, зокрема, для публічних діячів, політиків, як воно викладено в Рекомендації (2004) 16 Комітету ОСОБА_7 Європи, є повністю доречним в новому медійному середовищі, оскільки воно дає можливість швидко оприлюднити заперечення на факти, що оспорюються.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом норми цієї статті Конвенції, свобода слова, преси, виступи та звернення громадських організацій як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини, і втрутитись у процес реалізації особою права на свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію тощо, національна влада може лише у випадках, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно зі ст.17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

В супереч твердженням апелянта, суд дійшов обґрунтованого висновку про публічність особи ОСОБА_2, як з огляду на його громадську діяльність, як голови громадської організації «Громадська варта», про що позивач зазначив у позовній заяві, та підтвердив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції (27.10.2015р.), так і з огляду на те, що негативна критика його особи, висловлена в зазначених вище публікаціях, стосувалась періоду його діяльності, як колишньої посадової особи митних органів та претендента на зайняття керівної посади в територіальних органах СБУ.

Сам факт можливого призначення позивача на посаду першого заступника керівника СБУ у Львівській області в умовах підвищеної уваги суспільства до формування кадрового складу державних органів в країні, як запоруку подолання корупційних проявів в державі, на думку суду, становило підвищений суспільний інтерес громади, з чим погоджується і колегія суддів.

При цьому позивачем не доведено та не вбачається цього і зі змісту самих публікацій, що інформація поширена відповідачем з явним злим умислом, а не з метою сформувати у суспільстві думку про позивача.

Окрім того, вірно покликаючись на положення ст.40 Конституції України та розяснення п.16 Постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд вірно зазначив про те, що поширення інформації відбулось також шляхом направлення відповідачами колективного листа, в порядку реалізації свого конституційного парава, СБУ України, Адміністрації Президента України, СБУ у Львівській області, Громадській раді при УСБУ у Львівській області, Львівській обласній державній адміністрації, Львівській обласній раді, як до компетентних органів на здійснення відповідної перевірки та надання відповіді громадським організаціям, а не з метою поширення недостовірної інформації.

Поряд з цим, позивачем фактично не доведено того факту, що вказані ним публікації та оприлюднені звернення громадських організацій на веб-сайті ГО «Розвиток Громади» негативно вплинули на його ділову репутацію та безпосередньо перешкодили призначенню його на посаду першого заступника начальника управління СБ України у Львівській області, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, така посада була скорочена 31.12.2014 року, що не повязується з особою самого позивача (а.с.79).

Більш того, судом встановлено, що після поширення зазначеної вище інформації, позивача було переведено для подальшої роботи до центрального апарату Служби безпеки України, що спростовує його твердження про настання для нього негативних наслідків.

Поряд із зазначеним, судова колегія звертає свою увагу на те, зміст самих позовних вимог ОСОБА_2, викладений в прохальній частині позовної заяви, не містить жодних конкретних посилань на те, яка саме інформація чи висловлювання, поширені в зазначених вище публікаціях в мережі інтернет слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції, що з огляду на диспозитивність цивільного судочинства також не давало суду правових підстав для задоволення таких позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цією ухвалою законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_11