Справа № 357/6237/15-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/179/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.01.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

14 січня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Лащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,

при секретарі: Волинець Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

встановила:

У травні 2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що позивач та ОСОБА_3, 05 грудня 2007 року уклали кредитний договір № DN81AR79480025, згідно якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 122 147,80 грн. на термін до 04 грудня 2014 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, а відповідач, в свою чергу, не надав своєчасно, позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками,комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, у звязку із зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач, станом на 04.03.2015 року, має заборгованість 727 046,84 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитним договором 135 980,79 грн., заборгованості по процентам за користуванням кредитом 80 272,77 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом 35 932,13 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 474 861,15 грн.

Відповідач добровільно відмовляється виконувати умови договору, тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 727 046 грн. 84 коп. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN81AR79480025 від 05 грудня 2007 року в сумі 252185,69 грн. та судові витрати по справі в розмірі 1267,44 грн., всього 253453,13 ( двісті пятдесят три тисячі чотириста пятдесят три гривні тринадцять копійок). В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2, подали апеляційні скарги в яких просили - ОСОБА_2 О рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на неповне зясування всіх обставин по справі які мали значення для встановлення обєктивної істини у справі, що призвело до суттєвого порушення прав відповідача.

ПАТ КБ "Приватбанк" просив змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 102 531, 46 грн., і ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення є, зокрема, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих відносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення заборгованості суд виходив з того, що відповідачем були порушені умови зобовязання, обумовлені договором, а саме станом на 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 не сплатила кошти за договором кредиту. З урахуванням зазначеного з відповідача необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту, заборгованості по процентам за користування кредитом та заборгованість по комісії за користування кредитом, а всього кошти в сумі 252 185,69 грн.

Суд першої інстанції зазначив у рішенні, що строк дії кредитного договору з 05.12.2007 року по 04.12.2014 року, тому перебіг позовної давності починається лише з 04.12.2014 року, а позивач звернувся до суду з вказаним позовом 05.05.2015 року, тобто в межах строку позовної давності.

Щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 474 861,15 грн., яка утворилась з 12.01.2009 року по 04.03.2015 року, відповідно до розрахунку заборгованості, то перебіг строку позовної давності по пені розпочався з 12.01.2009 року, тобто з моменту порушення зобовязання. З урахуванням зазначеного суд першої інстанції вважав, що позивач пропустив строк звернення до суду щодо стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань.

З такими висновками не може погодитися апеляційна інстанція з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05.12.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2, був укладений кредитний договір про видачу кредитних коштів.

Відповідно до п. 7.1 договору, банк взяв на себе зобовязання надати «позичальнику» кредитні кошти на строк з 05.12.2007 року по 04.12.2014 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 165 000,40 грн. на наступні цілі: 107 400,00 грн. на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № DN81AR79480025 від 05.12.2007 р., договором особистого страхування № DN81LK79480025 від 05.12.2007 року на строк до 04.12.2008 року у сумі 6121,80 грн., а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 8592,00 грн., та у розмірі 42 852,60 грн. на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору.

Періодом сплати вважати з «5» по «9» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 2621,75 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Вказаний договір був підписаний позивачем та відповідачем, що підтверджується копією договору (а.с. 7-9) та не заперечується сторонами.

Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, даний факт не заперечується сторонами, тому доказуванню не підлягає.

Відповідач, в свою чергу, підписавши договір взяла на себе обовязок вчасно та в повному обсязі погашати Банку суму боргових зобовязань, але не менше суми мінімального платежу, з урахуванням розміру фіксованого платежу.

Однак, відповідач порушила договірні зобовязання і припинила сплачувати кошти починаючи з 05.01.2009 року. Вказані обставини були встановлені судом і сторонами визнані.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України, а якщо встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Як убачається із п. 7.1 кредитного договору щомісяця, починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку кошти в сумі 2 621 грн. 75 коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Згідно п. 4.1 вказаного договору при порушені умов договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязаний сплачувати банку пеню у розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки.

Відповідач свої зобовязання за кредитним договором виконував до 12 січня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся тільки 05 травня 2015 року.

Відповідачем під час розгляду справи до місцевого суду подана заява про застосування строку позовної давності.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Оскільки за умовами договору, погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником з «5» по «9» число кожного місяця, наступного за місяцем, в рахунок якого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

У звязку з наведеним, висновок суду про початок перебігу позовної давності з 04 грудня 2014 року, тобто із визначеної дати закінчення дії кредитного договору, ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання зобовязання, тобто до 04 грудня 2014 року вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.

Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання, яке визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до викладеного з відповідача підлягає стягненню сума боргу за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, яка виникла із щомісячних платежів, які позичальник мав сплатити починаючи з червня 2012 року по грудень 2014 року, тобто 81 274 грн. 25 коп. (31х2621,75= 81274,25). При цьому колегія суддів застосовує строк позовної давності в 3 роки щодо щомісячних платежів, з урахуванням того що позов заявлено в травні 2015 року.

З відповідача підлягає також з урахуванням строку позовної давності в 1 рік стягненню пеня в розмірі 0, 15 % за кожен день прострочення, починаючи з червня 2014 року. Розмір пені за один день становить 3, 9326 грн.

Починаючи з червня 2014 року по 05 травня 2015 року (дата подачі позову) пеня за 365 днів становить 1 435, 40 грн., починаючи з липня 2014 року пеня за 335 днів становить 1317, 62 грн., починаючи з серпня 2014 року пеня за 304 дні становить 1195, 51грн., починаючи з вересня 2014 року пеня за 273 дні становить 1073,60 грн., починаючи з жовтня 2014 року пеня за 243 дні становить 955, 62 коп., починаючи з листопада 2014 року пеня за 212 дні становить 833,71 коп., починаючи з грудня 2014 року пеня за 182 дні становить 715,73 грн. Всього пеня за прострочення щомісячних платежів підлягає стягненню з відповідача в розмірі 7 527, 19 грн.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 88 801 грн. 44 коп. (81274,25+7527,19).

За таких обставин рішення суду про стягнення з відповідача 252185,69 грн. заборгованості за кредитним договором та про відмову у стягнення пені, необхідно скасувати, оскільки воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та ухвалити відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України нове рішення про задоволення частково позовних вимог в сумі 88 801 грн. 44 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», рахунок № 3111 заборгованість за кредитним договором 88 801 (вісімдесят вісім тисяч вісімсот одна) грн. 44 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді