АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Осіян О.М.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_4, третя особа: публічне акціонерне товариство «Таврійська будівельна компанія» про визнання договору поруки недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

28 листопада 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаною позовною заявою, за якою просила визнати недійсним договір поруки від 10.02.2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з моменту його укладення. В обґрунтування позову посилалася на те, що у листопаді 2014 року вона дізналася про наявність договору поруки, який було укладено між її чоловіком ОСОБА_4 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» 10.02.2014 року. З напису, що знаходиться за текстом договору та підписами сторін вбачається, що позивач начебто дала свою згоду на укладення її чоловіком договору поруки та знайома зі змістом кредитного договору та договору поруки, проте позивач заперечувала цей факт, посилаючись на те, що підпис на договорі поруки не є її підписом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року ухвалено: позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити; визнати недійсним договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005 від 10.02.2014 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4; стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 121грн.80коп. з кожного; стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 1328грн.40коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

В судові засідання суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 та третя особа неодноразово не з'являються, хоча належним чином сповіщені про дату, час і місце судового розгляду справи. Розгляд справи неодноразово відкладався. Позивач звернулась до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що не може бути присутньою на судовому засіданні у зв'язку із терміновим відрядженням у м. Київ, що підтверджується відповідними електронними авіаквитками. Колегія суддів не визнає зазначені причини неявки позивача в судове засідання поважними. З урахуванням положень статті 305 ЦПК України та строків розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності вказаного позивача по справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають з 20.06.1998 року в зареєстрованому шлюбі. 10.02.2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005. На останньому аркуші договору поруки зазначено, що ОСОБА_3 надає свою згоду на поруку її чоловіком ОСОБА_4 та укладення даного договору поруки, в тому числі згоду щодо зміни умов поруки у випадках, передбачених п. 1.3, 1.4., 1.5. договору поруки. Зі змістом кредитного договору та договору поруки ознайомлена. Також позивачка ознайомлена за змістом ст.ст. 65, 70, 74 СК України (щодо розпорядження майном, набутим в незареєстрованому шлюбі), ст. 554 ЦК України позивачці роз'яснено. В забезпечення доказів, які обґрунтовують позовні вимоги ОСОБА_3, представником позивачки було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, яка на підставі ухвали суду від 23.01.2015 року була проведена Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз та згідно отриманого висновку № 2666-15 від 07.09.2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «підпис» в договорі поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005 від 10.02.2014 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що як вбачається з самого договору, включення до його тексту письмової згоди дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на укладення і підписання договору було запропоновано саме відповідачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і не викликало будь-яких заперечень з боку поручителя. Таким чином, суд вбачає наявність врегулювання сторонами відносин поруки в порядку ч. 3 ст. 6 ЦК України на власний розсуд в такий спосіб, який передбачає обов'язковість надання згоди дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на укладання і підписання цього договору. Враховуючи, що згідно висновку експертизи позивачка не підписувала договір поруки, то її волевиявлення на надання згоди щодо укладення договору поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005, від 10.02.2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 відсутнє. Зі змісту п. 1.1.1. договору поруки вбачається, що кредитні кошти, які ОСОБА_4 має повернути банку у разі порушення третьою особою зобов'язань за кредитним договором дорівнюють 5 544 800 грн. Враховуючи високу вартість суми кредиту, то договір поруки від 10.02.2014 року не підпадає під поняття «дрібного побутового договору», оскільки у разі неналежного виконання боржником своїх зобов'язань, ОСОБА_4 буде змушений погашати заборгованість, в тому числі й за рахунок майна подружжя, що в свою чергу призведе до порушень прав позивачки, оскільки ОСОБА_3 згоди на укладення цього договору поруки не надавала. Враховуючи, що договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005, від 10.02.2014р. між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 був укладений без згоди ОСОБА_3, підписаний від її імені невідомою особою, виходить за межі дрібного побутового договору, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а договір поруки від 10.02.2014 року недійсним з моменту його укладення. Заперечення представника банку, суд оцінює критично, оскільки позивачка просить визнати договір поруки недійсним, в тому числі відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України, а не ч. 4 ст. 65 СК України (на яку посилається представник банку в своїх запереченнях), крім того, саме банк склавши текст договору поруки, визначив, що в ньому має бути згода дружини поручителя на його укладення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції.

Суд першої інстанції не з'ясував характер правовідносин, які виникли у сторін та не надано їм оцінку, та яким законом вони регулюється; суд неправильно застосував норми матеріального права.

Так, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони, тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно роз'ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", п.7 - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 553, ч. 1 ст. 547 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Отже, договір поруки укладається саме між кредитором і поручителем, оскільки безпосередньо цим договором регулюються їх права та обов'язки у разі невиконання боржником свого зобов'язання перед кредитором.

Відповідно до вимог статті 511 ЦК України, - зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до п.3 ст.215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки особами, визначеними законом, а саме: однією із сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції зазначені обставини справи та наведені вище норми закону не враховані.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі щодо визнання недійсним договору поруки з підстав того, що дружина поручителя не надавала згоди на укладення договору поруки, оскільки не підписувала договір поруки.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що у забезпечення виконання кредитного договору № 010/Р2-01-03-3-0-/003 від 10.02.2014 року, укладеного між кредитодавцем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позичальником ПАТ «Таврійська будівельна компанія» було укладено договір поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005 від 10.02.2014 року між кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та поручителем ОСОБА_4 (а.с.4-10), за яким поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, які випливають з умов кредитного договору (п.1.1. договору поруки).

Зазначений договір поруки укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а саме: укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.547 ЦК України; при укладанні договору поруки сторони договору відповідно до вимог ст.ст. 91,92 ЦК України мали повну цивільну правоздатність та дієздатність, що не оспорюється сторонами у справі; укладаючи спірний договір сторони його діяли свідомо. Виконання основного зобов'язання забезпечується окремим договором між кредитором і поручителем, відповідно до якого у випадку неспроможності основного боржника, відповідальність несе поручитель, що відповідає вимогам ч.1 ст. 548, ч.1 ст. 553 ЦК України.

Аналізуючи спірний договір поруки, колегія суддів дійшла висновку про те, що його сторонами є кредитор ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та поручитель ОСОБА_4 - відповідачі у справі, які підписали вказаний договір та цей договір скріплено печаткою банку (а.с.10), і ця обставина не оспорюється сторонами у справі.

На аркуші 11 справи є лист від 10.02.2014 року де зазначено, що ОСОБА_3 дає свою згоду на поруку її чоловіком ОСОБА_4 На вказаному листі відсутній підпис поручителя, та печатка банка, у зв'язку з чим зазначена згода на поруку не є складовою договору поруки.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 не є стороною спірного договору поруки.

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 2666-15 від 07.09.2015 року підпис від імені ОСОБА_3 в графі «підпис» в договорі поруки № 12/Р2-01-03-3-0/005 від 10.02.2014 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.77-82).

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору поруки недійсним за підставами, зазначеними у позові, з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Пунктом 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України(далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобов'язання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обов'язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором.

Згідно Правової Позиції викладеній в постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-88цс12, яка згідно зі ст. 3607 ЦПК Україниє обов'язковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення, - договір поруки укладений одним із подружжя, створює обов'язок для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно одержане за цим договором використовується для потреб сім'ї. Якщо договір одним із подружжя укладено не в інтересах сім'ї, він не створює обов'язку для другого з подружжя і згоди останнього на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Аналізуючи докази у справі, колегія суддів приходить до висновку, що спірний договір поруки не був укладений в інтересах сім'ї позивача, оскільки укладений відповідачами для забезпечення кредитного договору в якому позичальником є юридична особа (третя особа у справі) та не створює для позивача ніяких обов'язків за цим договором і згоди останньої на його укладення законом не вимагається та відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Той факт, що позивач та поручитель за спірним договором поруки знаходяться в зареєстрованому шлюбі, і на час укладення договору поруки являлись подружжям, і той факт, що позивач не підписувала згоду на укладення договору поруки її чоловіком, - не впливає на правомірність укладеного спірного правочину.

Колегія суддів не встановила недодержання в момент вчинення правочину - спірного договору поруки, - сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України та не вбачає порушення прав, свобод чи інтересів позивача укладеним між відповідачами спірним договором поруки за підставами зазначеними у позовній заяві.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги є безпідставними у зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України ч.5, - якщо суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення то відповідно змінює розподіл судових витрат.

У разі залишення позову без задоволення, понесенні судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2015 року - скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволення позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_4, третя особа: публічне акціонерне товариство «Таврійська будівельна компанія» про визнання договору поруки недійсним

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді О.М. Осіян

З.М. Пономарь