№2/263/173/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2016 року Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Григорьєвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі ДНВЗ «ПДТУ») про скасування наказу про її звільнення №102-43 від 30 жовтня 2015р., поновлення на роботі на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.10.2015р. по день ухвалення рішення по справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що 08 травня 2014 р. була прийнята на роботу до ДНВЗ «ПДТУ» на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування» згідно наказу №117-07 від 08.05.2014 року.

25.06.2014р. переведена на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за терміновим договором (наказ №157-07 від 25.06.2014 року).

03.10.2014р. переведена на посаду виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ» (наказ №110-43 від 03.10.2014 року).

30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена відповідачем з посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин згідно наказу №102-43 від 30 жовтня 2015р.

Позивачка вважає своє звільнення незаконним, тому що 22 та 23 жовтня 2015 р. була відсутня на роботі з поважних причин. Вона без відриву від праці на кафедрі відповідача підготувала технічну дисертацію. Захист дисертації було призначено на 22, 23 жовтня 2015 року у «Одеському національному технічному університеті» в м.Одеса, про що було відомо відповідачу. 20 жовтня 2015р. позивачка подала заяву про надання їй творчої відпуски для захисту дисертації. Згідно резолюції ректору ДНВЗ «ПДТУ» їй було відмовлено в наданні творчої відпустки та запропоновано оформити відпустку відповідно до ст.ст.6,26 ЗУ «Про відпустки». 21 жовтня 2015р. позивачка поїхала до м.Одеси на захист дисертації. Оскільки 21 жовтня 2015р. вона виїхала до міста Одеси в неї не було можливості написати іншу заяву. Незважаючи на те, що позивачка надала відповідачу документи про захист дисертації у м.Одесі 22 та 23 жовтня 2015р., її було звільнено за прогули без поважних причин.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи в її відсутність (а.с.31).

Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

В судовому засіданні 01.12.2015р. представник позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала повністю з підстав вказаних в позові. Додатково пояснила, що позивачці було відомо про призначений час захисту дисертації завчасно, а саме, за місяць до дати захисту. Також вказала, що, якщо позивачка і порушила встановлені правила щодо надання творчої відпустки, проте в будь-якому випадку захист дисертації є поважною причиною для відсутності на роботі.

В судові засідання, призначені на 09.12.2015р., 21.01.2016р., 22.01.2016р. представник позивача не з'явилася, була належним чином повідомлена про день та час слухання справи, документів, які б підтверджували поважність причини неявки суду не надала.

Відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи.

Представник відповідача Лисенко Т.Г. в судовому засіданні 01.12.2015р. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала та пояснила, що позивачка працювала у ДНВЗ «ПДТУ» з 8 травня 2014 р. 03.10.2014 р. переведена з посади старшого наукового співробітника кафедри «Технологія машинобудування» на посаду виконуючої обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ». Маріупольський коледж є структурним підрозділом університету. Згідно з посадовою інструкцією позивачка знаходиться у підпорядкуванні ректора університету. Рішення про надання відпустки позивачці приймає ректор. Позивачка з 19.06.2015р. по 21.10.2015р. була відсутня на роботі у зв'язку з хворобою, проте 20.10.2015р. вона подала в канцелярію заяву про надання творчої відпустки для захисту дисертації на період з 22 по 25 жовтня 2015р. Але, згідно діючого законодавства, позивачці не може бути надана творча відпустка. Тому ректор Волошин В.С. наклав резолюцію, в якій заперечував проти надання творчої відпустки та пропонував оформити відпустку, передбачену ст.6 або ст.26 ЗУ «Про відпустки», тобто, основну відпустку або відпустку без збереження заробітної плати. Позивачка не ознайомилася та не виконала резолюцію ректора, не дочекалась офіційного наказу про надання відпуски. Не була витримана процедура оформлення відпустки. Тому вона самовільно, без поважних причин була відсутня на роботі 22 та 23 жовтня 2015р.

Крім того, від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову, в яких, зокрема, додатково зазначено, що позивачці наказом №61-43 від 04.08.2015р. оголошено догану за порушення вимог законодавства щодо бухгалтерського обліку. Після подання заяви про надання творчої відпустки на період з 22 по 25 жовтня 2015р. позивачка не ознайомилася з резолюцією ректора, з наказом, самовільно використала без погодження з ректором відпустку, залишивши місце роботи. З посиланням на ст.77 КЗпП України, ст.16 ЗУ «Про відпустку», постанову КМ України від 19.01.1998р. №45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток» вказано, що ОСОБА_1 не могло бути надано творчу відпустку. Крім того, позивачці було достовірно відомо з 02.06.2015р. про те, що захист її кандидатської роботи призначено на 23.10.2015р., що вбачається з повідомлення на офіційному сайті спеціалізованої вченої ради Одеського національного технічного університету. Відповідачем повністю виконані вимоги КЗпП України при звільненні позивачки, а тому підстав для задоволення позову немає.

В судове засідання 22.01.2016р. представник відповідача Лисенко Т.Г. не з'явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, свої пояснення підтримала, в задоволенні позову просила відмовити. Також наполягала на скорішому вирішенні справи, оскільки затягування розгляду справи зі сторони позивачки може порушити право відповідача на справедливий розгляд справи, оскільки наявний спір пов'язаний з трудовими правовідносинами, в разі задоволення позову тяганина в розгляді справи може привести до збільшення суми середнього заробітку, який просить стягнути позивачка.

Відповідно до вимог ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця.

Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 08 травня 2014 р. позивачка ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДНВЗ «ПДТУ» на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування» згідно наказу №117-07 від 08.05.2014 року. 25.06.2014р. переведена на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за терміновим договором (наказ №157-07 від 25.06.2014 року). 03.10.2014р. переведена на посаду виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ» (наказ №110-43 від 03.10.2014 року). Наказом №61-43 від 04.08.2015р. ОСОБА_1 оголошено догану за невиконання своїх посадових обов'язків (а.с.78). Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 22.12.2015р. відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про скасування вказаного наказу. 30 жовтня 2015 року ОСОБА_1 була звільнена відповідачем з посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин згідно наказу №102-43 від 30 жовтня 2015р. (а.с.79), з яким вона була ознайомлена 30 жовтня 2015р. Наказом №103-43 від 30 жовтня 2015р. наказ №102-43 було доповнено словами «Дати прогулів без поважних причин 22 та 23 жовтня 2015р.» (а.с.81).

Також судом встановлено, що дата захисту дисертації ОСОБА_1 оприлюднена на офіційному сайті спеціалізованої вченої ради Одеського національного технічного університету 02.06.2015р. (а.с.85).

Сторони в судовому засіданні не заперечували факт відсутності ОСОБА_1 на роботі 22 та 23 жовтня 2015р., а також факт захисту дисертації ОСОБА_1 23 жовтня 2015р. в м.Одеса, тому ці обставини не підлягають доказуванню на підставі ч.1 ст.61 ЦПК України.

Відповідно до ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Статтею 147-1 КЗпП України передбачається, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Керуючись ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

У відповідності до ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З матеріалів справи вбачається, що звільнення було проведено органом, якому надано право прийняття на роботу, позивач була ознайомлена з наказом про звільнення.

Згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно виписки з протоколу засідання профспілкового комітету ДНВЗ «ПДТУ» №19 від 27 жовтня 2015 року, за результатами розгляду подання ректора про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДНВЗ «ПДТУ» за прогули 22 та 23 жовтня 2015р. без поважних причин, профспілковим комітетом було дано згоду на звільнення ОСОБА_1 з вказаної посади. На засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 були присутніми, їм було надано можливість виступити. Вони зазначили, що ОСОБА_1 була відсутня на роботі 22 та 23 жовтня 2015р. у зв'язку з захистом дисертації в м.Одеса. Про резолюцією ректора про відмову в наданні творчої відпустки на період з 22.10.2015р. по 25.10.2015р. ОСОБА_1 та її представник були повідомлені 21.10.2015р., проте ОСОБА_1 вже перебувала на шляху до м.Одеси.

Пленумом Верховного Суду України, у своїй постанові № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Пунктом 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З роз'яснень Міністерства юстиції України від 01.02.2011р. вбачається, що самовільне використання працівником без погодження з власником або уповноваженим ним органом відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Відповідно до ст.77 КЗпП України, ст.16 ЗУ «Про відпустки» творча відпустка надається працівникам для закінчення дисертаційних робіт, написання підручників та в інших випадках, передбачених законодавством. Тривалість, порядок, умови надання та оплати творчих відпусток установлюються Кабінетом Міністрів України.

В п.п.1,2,4 постанови Кабінету Міністрів України від 19.01.1998р. №45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток» вказано, що творчі відпустки надаються працівникам підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності за основним місцем їх роботи для закінчення дисертації на здобуття наукового

ступеня кандидата або доктора наук, для написання підручника, а також монографії, довідника тощо (далі - наукова праця).

Творча відпустка для закінчення дисертації на здобуття

наукового ступеня кандидата наук тривалістю до трьох місяців та на

здобуття наукового ступеня доктора наук - до шести місяців

надається працівнику, який успішно поєднує основну діяльність із

науковою роботою. Ця творча відпустка надається на підставі заяви

працівника та рекомендації наукової (науково-технічної) ради

центрального органу виконавчої влади або вченої ради вищого

навчального закладу III-IV рівня акредитації чи науково-дослідного

інституту відповідного профілю (далі - вчена рада) про доцільність

надання творчої відпустки.

Творча відпустка не надається для закінчення дисертацій на здобуття наукового ступеня кандидата і доктора наук особам, які закінчили відповідно аспірантуру чи докторантуру, а також здобувачу одного й того ж наукового ступеня повторно.

Творчі відпустки надаються працівникам поряд з іншими відпустками, передбаченими законодавством, і оформлюються наказом власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації.

З довідки ДНВЗ «ПДТУ» від 18.11.2015р. вбачається, що ОСОБА_1 навчалась в аспірантурі Жданівського металургійного інституту з відривом від виробництва з 01.12.1989р. Відрахована з аспірантури з 01.12.1992р. у зв'язку із закінченням терміну навчання (а.с.94).

Таким чином судом встановлено, що відсутність ОСОБА_1 22 та 23 жовтня 2015р. на роботі протягом усього робочого дня не була погоджена з керівництвом та є прогулом, оскільки позивачка фактично самовільно використала дні творчої відпустки, яка не передбачена для неї чинним законодавством, порушила вимоги трудової дисципліни, оскільки не ознайомилася з резолюцією (рішенням) керівництва щодо поданої нею заяви та не мала такого наміру, оскільки відразу наступного дня після її подання покинула м.Маріуполь.

Судом також враховано, що позивачка раніше порушувала трудову дисципліну, має догану згідно з наказом №61-43 від 04.08.2015р.

Вказані обставини дають підстави для розірвання трудового договору (звільнення).

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні позивачкою не доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Згідно з ч.3 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що позивачем не надано доказів в підтримку своїх вимог, позовні вимоги безпідставні, тому задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від зазначених вище, тому також задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 212-215 ЦПК України, ч.1 п. 4, ст. 40 ст.43, 139, 147 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення або у разі неприсутності сторін під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М.Томілін