Провадження № 2/235/169/16
Справа № 235/9835/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

у складі: головуючого судді Назаренко Г.В.

при секретарі Шмигленко О.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Красноармійський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Красноармійський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Донецької області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є власником домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Красноармійськ, вулиця 40 років Жовтня, будинок 102, яке належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 8 вересня 2006 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, за реєстровим № 7699, зареєстрованого в БТІ м. Красноармійська 8 вересня 2006 року. Відповідачка ОСОБА_3 є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірвано на підставі рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 червня 2015 року. Відповідач ОСОБА_4 є сином його колишньої дружини ОСОБА_3 Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2015 року, підтверджено його право власності на домоволодіння. Однак відповідачі продовжують проживати в цьому домоволодінні, натомість він як власник житла не може користуватися цим майном у зв'язку з тим, що відповідачі створили такі умови, за яких він не має можливості користуватися цим майном, через що вимушений знімати квартиру. Він неодноразово намагався вселитися в будинок, але відповідачі своїми діями перешкоджають йому це зробити. Так, відповідачами були змінені замки на вхідних дверях будинку, на його адресу постійно надходять погрози, що його будинок буде спалено, якщо він буде намагатися вселитися в нього. 3 листопада 2015 року він разом із свідками прибув до свого домоволодіння, щоб з'ясувати у відповідачів, коли вони звільнять будинок, і він зможе його показати покупцям, так як він вирішив продати цей будинок і купити квартиру, для чого розмістив оголошення про продаж будинку в газеті "Телескоп" від 19.11.2015р. № 46, запрошував ріелторів для того, щоб дізнатися орієнтовну вартість будинку. В будинку замість відповідачів він побачив незнайому людину у стані алкогольного сп'яніння, яка на його запит, хто він такий і що робить в його будинку, став поводитися вкрай агресивно, накинувся на нього з кулаками та заподіяв йому тілесні ушкодження. В той же день ним було викликано наряд міліції, які зафіксували факт заподіяння йому тілесних ушкоджень та з'ясували, що цим чоловіком є ОСОБА_6, який є співмешканцем його колишньої дружини, і якого вона незаконно поселила в його будинку.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 уточнили позовні вимоги: просили виселити відповідачів зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.ст.116, 157 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України та зобов'язати відповідачів знятися з реєстраційного обліку.

Позивач пояснив, що відповідачі буди вселені в належний йому будинок в якості членів його сім'ї в грудні 2006 року. З листопада 2014 року він не проживає в будинку у зв'язку із розладом у сімейних відносинах з відповідачкою ОСОБА_3 Після заміни замків на вхідних дверях будинку відповідачами, 13 жовтня 2015 року він розбив скло на вхідних дверях будинку, після чого двері йому відкрив ОСОБА_4 і передав ключі від будинку. На теперішній час він має намір продати будинок, однак потенційні покупці відмовляються купувати будинок у зв'язку з реєстрацією в ньому відповідачів. На початку конфлікту між ним та ОСОБА_6 відповідачі були відсутні і приїхали додому лише наприкінці.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги.

Відповідачі позов не визнали. Відповідачка ОСОБА_3 пояснила, що позивач добровільно перестав мешкати в спірному будинку ще до розірвання шлюбу, а саме з 12 листопада 2014 року, з яких причин і де він став проживати пояснити відмовився, але періодично приїжджав до домоволодіння як при неї, коли вона знаходилась у будинки, так і будь-яку годину, оскільки мав ключі від усіх дверей і воріт. В цьому йому ніхто ніякими способам не перешкоджав, як він вказує. Заперечувала висловлювання як нею, так і її сином, будь-яких загроз підпалу будинку. Дійсно, у неї зламався вхідний замок на однієї з двох дверей, і вона вимушена була його замінити. На її дзвінки з приводу заміни замків позивач не відповідав, про те саме вона повідомила міліції, що добровільно у будь-який час може дати йому нові ключі. Але позивач не пішов на діалог з нею і пошкодив вхідні двері, розбивши скло. 13 листопада 2015 року у неї в гостях був її знайомий, який приїздив на декілька днів, але він не є її співмешканцем, який проживає у спірному будинку. Під час візиту позивач вільно зайшов до будинку, оскільки мав ключі від житла, знайомий перебув в будинку один. Позивач, пройшовши по всіх кімнатах, не міг не звернути увагу на валізи з особистими речами знайомого, що стояли осередь кімнати. Після цього позивач поїхав і через деякий час знову приїхав вже зі своїми кумами, мав при собі відеокамеру, про що її повідомив знайомий в телефонному режимі, після чого між ними відбувся конфлікт. На її неодноразові дзвінки позивач не відповідає, до діалогу не схильний, відвідує будинок у їх із сином відсутність, тому його зауваження стосовно намірів з'ясування будь-яких питань із нею, щоб продати будинок, є необґрунтованими. На її думку, їх з сином вселення у спірний будинок відбулося у встановленому законом порядку, у зв'язку з припиненням сімейних відносин з позивачем вона не втратила права на проживання в будинку, позивач не надав належних та допустимих доказів обставин, на які посилаєтеся як на підставу своїх вимог, що вона із сином створюють умови неможливості для спільного проживання в будинку та псування його. Ані вона, ані її син жодним чином не чинять позивачу перешкод у користуванні жилим приміщенням і нічим йому не погрожують, в тому числі й підпалом будинку. Позивач добровільно не мешкає у своєму будинку, з яких підстав їй невідомо.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 6 вересня 2007 року по 7 липня 2015 року (а.с.7-8).

Позивач є власником житлового будинку № 102 по вулиці 40 років Жовтня в місті Красноармійську Донецької області, що належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 8 вересня 2006 року, посвідченого 8 вересня 2006 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 7699 (а.с.13).

Право власності на житловий будинок № 102 по вулиці 40 років Жовтня в місті Красноармійську Донецької області зареєстровано за позивачем 8 вересня 2006 року за реєстраційним № 15865121 в Красноармійському бюро технічної інвентаризації (а.с.12).

Позивач зареєстрований у в належному йому на праві приватної власності будинку з 3 жовтня 2006 року. Відповідачі зареєстровані у спірному будинку в якості членів сім'ї власника житлового будинку з 13 грудня 2006 року (а.с.15-19).

Фактично в будинку № 102 по вулиці 40 років Жовтня в місті Красноармійську Донецької області проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Краносармійської міської ради Донецької області від 22.10.2015р. та не визнається самим відповідачами.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Конституції України, Житлового кодексу УРСР.

Так, Конституція України у статті 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд:продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частина 2 ст.64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача відносить дружину наймача, їх дітей і батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Приписами ст.157 ЖК УРСР передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени йог сім'ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не з призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" № 2 від 12.04.1985р., при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖСК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Частина 1 ст.60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З пояснень позивача, даних ним в судовому засіданні, встановлено, що він не проживає в спірному будинку з листопада 2014 року у зв'язку з наявністю конфліктної ситуації, яка склалась між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_3, з 13 листопада 2015 року володіє ключами від нового замка від вхідної квартири належного йому житлового будинку, які йому передав відповідач ОСОБА_4, у будь-який час маж можливість відвідати будинок, виселення та зняття відповідачів з реєстраційного обліку йому необхідно для продажу будинку.

В судовому засіданні відповідачі заперечували факти будь-яких погроз з їх боку на користь позивача, в тому числі й погроз спалити житловий будинок, в якому вони проживають, позивачем обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суду не доведені.

Сторонами не оспорюється наявність конфліктної ситуації, яка склалася 3 листопада 2015 року в спірному будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_6, в ході якої останній заподіяв ОСОБА_1 тілесні ушкодження, і у зв'язку з чим останній звернувся до органів поліції, однак для виселення з квартири чи будинку без надання житлового приміщення за правилами ч.1 ст.116 ЖК УРСР необхідно, щоб дії, пов'язані з порушенням правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання в одній квартирі (будинку), були вчинені саме членами сім'ї власника будинку (квартири), а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Як пояснили відповідачі в судовому засіданні, вони приїхали додому після того, як їх знайомий ОСОБА_6 зателефонував їм і повідомив про наявність конфліктної ситуації в будинку, що також підтвердив і сам позивач, Доказів того, що неправомірні дії з боку ОСОБА_6 вчинялись на прохання відповідачів з метою зробити неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку суду не надано.

Крім того, суду також не надано доказів застосування до відповідачів заходів запобігання і громадського впливу у зв'язку із систематичним порушенням ними правил співжиття, які роблять неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку.

Посилання позивача на те, що у зв'язку із розірванням шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 вона та її син перестали бути членами його сім'ї, а тому підлягають виселенню з будинку без надання іншого жилого приміщення, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням.

Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачені випадки, на підставі яких здійснюється зняття особи з місця проживання, зокрема, на підставі рішення суду про виселення.

У зв'язку з тим, що підстав для виселення відповідачів із займаного жилого приміщення в судовому засіданні встановлено не було, то й підстав для зобов'язання їх знятися з реєстраційного обліку немає.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було доведено, що його житлові права порушуються відповідачами, у зв'язку з чим вони не підлягають судовому захисту, і в позові позивачу необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Згідно ст.88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню з відповідачів не підлягають.

Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.ст.9, 64, 116, 150, 156, 157 ЖК УРСР, ст.7 Закону України Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", керуючись ст.ст.15, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з будинку без надання іншого жилого приміщення та зобов'язання знятися з реєстраційного обліку, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Красноармійський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Донецької області, відмовити за необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.В. Назаренко