Ухвала

іменем україни

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Мазур Л.М., Парінової І.К.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення трьох процентів річних, інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнила, та остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних у сумі 1 915 грн 20 коп., інфляційні втрати у сумі 15 177 грн 96 коп. та на відшкодування моральної шкоди 3 тис. грн.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за договором позики у сумі 23 940 грн, яке відповідач у добровільному та примусовому порядку не виконує. Тому вона вважає, що відповідно до положень ст. 625 ЦК України з відповідача на її користь за період із 01 грудня 2012 року до 01 серпня 2015 року підлягає стягненню заборгованість із врахуванням трьох процентів річних та індексу інфляції. Крім того, зазначила, що неналежним виконанням зобов'язання відповідач заподіяв їй моральну шкоду, розмір якої вона оцінила у сумі 3 тис. грн.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17 вересня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1 880 грн 94 коп. в якості трьох процентів річних, 14 871 грн 52 коп. інфляційних втрат та 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а всього - 19 751 грн 96 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове рішення про відмову, зокрема у задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, вказавши, що ця норма не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі стягненням індексу інфляції та трьох процентів річних за ухваленим рішення, яким вже було стягнуто три проценти річних та інфляційні нарахування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив із того, що укладеним між сторонами у справі договором позики цього не передбачено. Крім того, як зазначив апеляційний суд, судом першої інстанції у рішенні не вказано, у чому полягає моральна шкода, завдана позивачу діями чи бездіяльністю відповідача, а також на порушення ст. 23 ЦК України не зазначено підстав визначення розміру моральної шкоди у сумі 3 тис. грн.

Рішення апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування у цій частині відсутні, тому згідно зі ст. 337 ЦПК України у вказаній частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Однак не можна погодитися із висновками апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, виходячи з наступного.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу і відкриття виконавчого провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію із цього питання у постановах від 20 грудня 2010 року у справі № 3-57гс10, від 04 липня 2011 року у справі № 3-65гс11, а також від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, які відповідно до ст. 111-28 ГПК України та ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність до судового рішення Верховного Суду України.

Установивши у справі факт укладення між сторонами договору позики та стягнення заборгованості, яка утворилася у зв'язку з невиконанням позичальником взятих за договором зобов'язань, рішенням суду, яке станом на час розгляду цієї справи у суді не виконано боржником, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Усупереч положенням ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат - скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Л.М. Мазур

І.К.Парінова

О.В.Попович

О.В.Ступак