Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3699/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

23.02.2016 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у особі головуючого судді А.А.Надопта, при секретарі С.С.Онисько, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із цією позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів з тих підстав, що між ними був укладений шлюб 04.03.2006р. у РАЦСі Виноградівського районного управління юсютюиції, про що зроблений актовий запис №43. Від даного шлюбу у них народився один син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1

Заявлені вимоги мотивовані тим, що у сторін виявились різні характери та погляди на життя, вони не розуміють один одного, внаслідок чого між ними виникають часті сварки та скандали. Вони втратили взаємоповагу один до одного, шлюбні відносини між ними повністю припинились, спільне господарство не ведеться, вони проживають окремо, а відтак позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати. Спору про поділ майна між сторонами та місце проживання дитини на даний час не має. Одночасно, позивачка просить суд стягнути з відповідача і аліменти на утримання сина в розмірі по 600,00 грн. до досягнення ним повноліття, оскільки відповідач є молодий по віку, працездатний та здоровий, інших утриманців, окрім сина, він не має.

В судове засідання позивачка не з»явилась, проте 26.01.2016р. подала письмову заяву, в якій позовні вимоги просила задоволити повністю, на розлученні наполягає, оскільки між ними примирення та збереження сім»ї є неможливим із-за неадекватної поведінки відповідача, а відтак наполягає на розлученні та стягненні з відповідача аліментів.

Відповідач в судове засідання також не з"явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином, зокрема, через засоби масової інформації, про що свідчить розписка про одержання ним судової повістки, причину своєї неявки до суду не повідомив, у зв»язку з чим суд, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України.

Отже, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, суд приходить до наступного.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що між сторонами був укладений шлюб 04.03.2006р. у РАЦСі Виноградівського районного управління юсютюиції, про що зроблений актовий запис №43. Від даного шлюбу у них народився один син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1

З матеріалів справи вбачається, що у сторін виявились різні характери та погляди на життя, вони не розуміють один одного, внаслідок чого між ними виникають часті сварки та скандали. Вони втратили взаємоповагу один до одного, шлюбні відносини між ними повністю припинились, спільне господарство не ведеться, вони проживають окремо, а відтак позивачка просить шлюб із відповідачем розірвати. Спору про поділ майна між сторонами та місце проживання дитини на даний час не має. Одночасно, позивачка просить суд стягнути з відповідача і аліменти на утримання сина в розмірі по 600,00 грн. до досягнення ним повноліття.

Відповідно до вимог ст.112 СК України суд з"ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розлучення, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя сторін.

Ці вимоги закону узгоджуються та доповнюються нормами п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю» із наступними змінами встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сім»ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх сім»ї стали неможливим. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно і всебічно з»ясовувати фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, забезпечувати участь у засіданні, як правило, обох сторін, уживати заходів до примирення подружжя. Рішення суду про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам законності та обґрунтованості. При цьому законність і обґрунтованість рішення визначається не тільки дотриманням судом норм процесуального права при розгляді цивільних справ, а й виконанням судом вимог матеріального права, що регулює правовідносини сторін, а саме особисті немайнові права та обов»язки подружжя.

Суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов»язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов»язаний утверджувати в сім»ї повагу до матері. Дружина зобов»язана утверджувати в сім»ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім»ї за свою поведінку в ній.

Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст.56 СК України).

Суд, використовувати надану законом можливість відкладати розгляд справи для примирення дружини і чоловіка, особливо за наявності у них неповнолітніх дітей в межах встановленого п.7 ч.1 ст.201 ЦПК України шестимісячного строку, надав сторонам місячний термін для примирення, однак він позитивних результатів не дав, а відтак позивачка категорично наполягає на розлученні.

На підставі наведеного, з урахуванням особливого характеру сімейних відносин та їх об»єктивну недоступність для оточуючих, беручи до уваги, що позивачка втратила почуття любові до відповідача і категорично заперечує проти збереження їх сім»ї та наполягає на розлученні, а відтак суд не може покласти обов»язок збереження сім»ї сторін на позивачку при наявності її категоричного запереченні цього.

Отже, з"ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу- сторони фактично проживають окремо, взявши до уваги наявність у сторін неповнолітніх дітей та обставини життя подружжя, суд встановив справжнє прагнення позивачки до розірвання шлюбу, а відтак приходить до переконання, що подальше спільне життя подружжя ОСОБА_2 і збереження їх шлюбу не суперечить інтересам сторін, після цього не будуть порушені їх особисті та майнові права, а також права та інтереси неповнолітнього сина, у зв"язку із чим даний позов в цій частині підлягає задоволенню.

Окрім позовних вимог щодо розлучення позивачка просить суд також вирішити її вимоги і щодо стягнення з відповідача і аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі по 600,00 грн. на дитину до досягнення ним повноліття, оскільки відповідач є молодий по віку, працездатний та здоровий, інших утриманців, окрім дітей, він не має, постійного місця роботи не має.

Що стосується вимог позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, які проживають разом з позивачкою та знаходяться на її повному утриманні, то суд виходить з того, що відповідно до вимог ч.1 ст.180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

З матеріалів справи встановлено, що малолітні діти сторін, проживають разом з позивачкою та знаходяться на її повному утриманні, відповідач участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, грошей на їх утримання не надає, додаткових витрат, пов»язаних із вихованням дітей, він не несе і добровільно кошти на їх утриманні не надає.

Між тим, згідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов"язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду, як випливає із змісту ст.181 ч.3 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів (ч.ч.1-2 ст.182 цього-ж Кодексу), суд має враховувати стан здоров»я та матеріальне становище дитини, стан здоров»я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 цього Кодексу.

Зокрема, якщо суд встановить, що той з батьків, з кого стягуються аліменти, є інвалідом 1,11,111 групи, він повинен враховувати цю обставину для зменшення їх розміру. Крім цього, закон виходить з того, що суд має також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, яких згідно з нормами, закріпленими СК України, він зобов»язаний утримувати.

Відповідач, як встановлено у суді, на даний час не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні свого сина, в добровільному порядку надавати допомогу не бажає, інших утриманців, крім дитини, у нього не має. Відповідач, постійного місця роботи не має, а позивачка ніде не працює та не має стабільного заробітку.

Обґрунтовуючи свої вимоги у позові позивачка вказала, що їй на даний час важко утримувати самій сина, крім того витрати на його утримання збільшуються, а відтак вона просить суд стягнути з відповідача аліменти у розмірі по 600,00 грн. на дитину, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття .

Вирішуючи дану вимогу суд виходить з того, що відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ж до ч.1 ст.182 зазначеного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров"я та матеріальне становище дитини, стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини справи, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги про стягнення аліментів заявлена позивачкою з урахуванням фактичних потреб дитини, фінансових та матеріальних можливостей їх батька, а також передбаченого ст.182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відтак суд вважає позов в цій частині обґрунтований і який, підлягає до повного задоволення, а саме в розмірі по 600,00 грн. на кожну дитину.

Такі висновки суду узгоджуються і з нормами ст.51 Конституції України, згідно якої батьки зобов»язані утримувати дітей до їх повноліття. За цих обставин, відповідно до конституційного принципу верховенства права, суд має право присудити з відповідачки аліменти, зважаючи на реальні потреби дитини.

При цьому суд виходить з того, що відповідно до вимог Закону України «Про державний бюджет України» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 01.01.2016р. по 01.05.2016р. для дітей віком від 6 до 18 років становить 1.378,00 грн.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину відповідно до вимог ч.2 ст.182 СК України не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Встановлено, що у позивачки на утриманні та вихованні знаходяться неповнолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні.

Позивачка також просила суд вирішити питання щодо залишення їй після розірвання шлюбу шлюбного прізвища «ОСОБА_1».

У відповідності до вимог ст.28 ЦК України фізична особа набуває прав та обов»язків і здійснює їх під своїм іменем. Ім»я фізичної особи, яка є громадянином України, складається з прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із Закону, звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Зокрема, Законом України №2398-У1 «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», який набув чинності 27.07.2010р., внесено зміни до ст.235 ЦК України, а саме було доповнено частиною другою, згідно якої у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час реєстрації шлюбу, що розривається.

Статтею 295 цього-ж Кодексу передбачено, що прізвище фізичної особи може бути змінене у разі реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу або визнання його недійсним.

Сімейним Кодексом України (ст.113) передбачено також, що особа, яка змінила своє прізвище у зв»язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Суд також вважає, що судові витрати по справі, які понесла позивачка, слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 21.07.2015р. /а.с.1/ позивачка сплатила 243,60 грн. судового збору.

На підставі викладеного відповідно до вимог ст.ст.28,235,295 ЦК України, ст.ст.24,55,56,112,182,184 СК України та керуючись ст.ст.1,3,10,11,60,88,212-215,218,224-226 ЦПК України, суд:

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів - задоволити повністю.

Шлюб, укладений 04.03.2006р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у РАЦСі Виноградівського районного управління юстиції за актовим записом №43- розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця АДРЕСА_1 (відомості про ІК відповідача в матеріалах справи відсутні) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканки АДРЕСА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі по 600,00 грн. щомісячно, починаючи з 30.12.2015р. до його повноліття, або зміни матеріального стану відповідача.

Після розірвання шлюбу позивачці залишити шлюбне прізвище «ОСОБА_1».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 понесені нею та документально підтвердженні судові витрати по справі: 552,00 грн. судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте Виноградівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийА. А. Надопта