Справа № 351/416/15-ц
Провадження № 22-ц/779/265/2016
Головуючий у 1 інстанції Боднарук М. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Ковалюка Я.Ю.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна Компанія» про захист прав споживачів та стягнення заборгованості за порушення страхового відшкодування за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна Компанія» на рішення Снятинського районного суду від 19 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна компанія» про захист прав споживача у зв'язку з порушенням виплати страхового відшкодування. Позов мотивував тим, що 08.02.2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Правекс - Страхування», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Незалежна сервісна компанія» було укладено договір добровільного страхування транспортного засобу. Під час експлуатації автомобіля, 08.12.2008 року сталася ДТП, внаслідок якої застрахований автомобіль було пошкоджено. У встановлені договором строки позивач звернувся до відповідача з вимогою про виплату страхового відшкодування, однак йому було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.03.2014 року, було частково задоволено його позов, та зобов'язано відповідача Публічне акціонерне товариство «Незалежна Сервісна компанія» виплатити йому 88 200 грн. страхового відшкодування. Оскільки таке відшкодування, відповідно до умов договору добровільного страхування транспортного засобу, було виплачено відповідачем з порушенням строків передбачених договором, то ОСОБА_3, виходячи з вимог ст. 625 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти за прострочення виконання зобов'язання, а саме інфляційні втрати за весь час прострочення виплати у розмірі 45 334, 80 гривень, три проценти річних від простроченої суми, що складають 15 941, 42 гривень, а також пеню, передбачену договором, у розмірі 35 522, 79 гривень, а всього 96 799,01 гривень.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна компанія» на користь ОСОБА_3 45 334 грн. 80 коп. інфляційних втрат, 15 941 грн. 42 коп. - три відсотки річних від простроченої суми, 35 522 грн. 79 коп. пені, а разом 96 799 грн. 01 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна компанія» на користь ОСОБА_3 3 000 грн. витрат на юридичну допомогу та 967 грн. 99 коп. судового збору в дохід держави.

На дане рішення представник Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна Компанія» ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій посилається на неповне з'ясування судом всіх обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що обов'язок відповідача виплатити страхове відшкодування виник з 09.01.2009 року. Так, у відповідності до ст.ст. 253, 261 ЦК України перебіг строку позовної давності щодо стягнення з відповідача встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, почався від дня, коли позивач ОСОБА_3 довідався або міг довідатись про порушення свого права, а саме з 24.01.2009 року (часу повідомлення страховиком позивача про відмову у визнанні події, що сталася, страховим випадком ), і відповідно до ст. 254 ЦК України такий строк закінчився 24.01.2012 року.

Також апелянт зазначив, що на виконання рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.03.2014 року, Публічне акціонерне товариство «Незалежна Сервісна Компанія» платіжним дорученням №251 від 18.06.2014 року перерахувала кошти у сумі 88 200 грн. в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_3 по виплаті страхового відшкодування.

Зобов'язання за договором страхування було припинено виконанням, проведеним належним чином 18.06.2014 року, а не 10.10.2014 року, про що зазначав позивач. Таким чином на думку апелянта, ОСОБА_3 16.03.2015 року звернувся в Снятинський районний суд з позовом про стягнення інфляційних, 3% річних та пені по зобов'язанню, яке вже припинено у встановленому законом порядку і поза строком позовної давності.

Просив рішення скасувати, та ухвалити нове рішення, по суті позовних вимог.

Рішення у даній справі були предметом перегляду касаційною інстанцією. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 серпня 2015 року скасовано, а справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.119-120).

Вислухавши представника позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 8 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Правекс-Страхування», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Незалежна сервісна компанія», укладено договір добровільного страхування транспортного засобу.

08 грудня 2008 року сталася дорожньо-транспортна пригода в с. Троїця Снятинського району Івано-Франківської області, внаслідок якої пошкоджено застрахований позивачем автомобіль.

Позивач у встановлений договором строк повідомив відповідача про страховий випадок, звернувшись із заявою про виплату йому страхового відшкодування, однак 23.01.2009р. йому було відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.03.2014 року, було частково задоволено його позов, та зобов'язано відповідача Публічне акціонерне товариство «Незалежна Сервісна компанія» виплатити йому 88 200 грн. страхового відшкодування.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив з того, що обов'язок відповідача виплатити страхове відшкодування виник з 09.01.2009 року, встановивши, що виплату коштів було здійснено 10.10.2014 року, то суд вважав підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача суми інфляції, 3% річних, та пені з розрахунку, наданого позивачем.

З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів, оскільки судом неповно з'ясовані обставини, які мають значення для вирішення справи та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню.

Так, суд, задовольнивши позов у повному обсязі, помилився щодо дня виникнення у позивача права на страхове відшкодування та дня фактичного виконання зобов'язання за договором щодо виплати страхового відшкодування, а також не вирішив питання про застосування строків позовної давності. Ці обставини суттєво вплинули на розрахунок та розмір штрафних санкцій за невиконання зобов'язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За змістом ч.ч. 1 та 3 ст. 549 та ч. 2 ст. 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до положень п.п. 11.1, 11.2, 11.3 договору добровільного страхування транспортного засобу, укладеного 08 лютого 2008 року між ВАТ «Страхова Компанія «Правекс-Страхування» та позивачем, виплата страхового відшкодування проводиться страховиком на підставі заяви страхувальника або його правонаступника або вигодонабувача та страхового акта. Страховик зобов'язаний скласти страховий акт та прийняти рішення про виплату страхового відшкодування або відмову у виплаті протягом 30 робочих днів з моменту закінчення розслідування страхового випадку, тобто отримання всіх необхідних документів. Страховик зобов'язаний сплатити страхове відшкодування протягом 30 днів після оформлення страхового акта. При відмові у виплаті страхового відшкодування страховик протягом 30 днів після прийняття цього рішення зобов'язаний у письмовій формі повідомити про це страхувальника та/або вигодонабувача з обґрунтуванням причин відмови.

Пунктом 7.4.3. договору передбачено, що страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати страхувальнику пені в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який нарахована пеня, від суми простроченої виплати за період затримки виплати. Загальна сума пені не може бути більшою за 10% від суми простроченої виплати. (а.с.4).

Із матеріалів справи виходить, що заява про подію, що сталася з транспортним засобом, подана ОСОБА_3 09.12.2008р. (а.с.5).

23 січня 2009 року відповідачем складено страховий акт № 13698, відповідно до якого зазначена подія не визнана страховим випадком (а.с.28), про що повідомлено позивача (а.с.29).

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26.03.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що позивачу необґрунтовано було відмовлено відповідачем у виплаті страхового відшкодування, тому його розмір за вирахуванням франшизи стягнуто на користь позивача як страхувальника (а.с.6-7).

Відповідно до платіжного доручення від 18 червня 2014 року ПАТ «Незалежна Сервісна Компанія» через ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» перерахувала на рахунок ВДВС Печерського РУЮ м. Києва 88 200,00 гривень як виплату суми боргу за рішенням Снятинського районного суду по виконавчому листу № 914/3335/2012 за стягненням на користь боржника ОСОБА_3 (а.с.37), а 10.10.2014 року виконавче провадження було закінчено (а.с.38).

Отже, з огляду на встановлені обставини справи, оцінивши усі докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що обов'язок виплатити позивачу страхове відшкодування виник у відповідача з 09.01.2009р. Цей обов'язок виник з наступного дня після сплину тридцяти робочих днів з моменту закінчення розслідування страхового випадку, тобто отримання всіх необхідних документів, відповідно до п.11.1 договору. Враховуючи те, що заява про подію, що сталася з транспортним засобом (заява про страховий випадок) подана позивачем 09.12.2008р., матеріали справи не містять даних про те, що після цієї дати у позивача відповідачем вимагалися будь-які інші документи, тому моментом закінчення розслідування страхового випадку слід вважати 09.12.2008р., тобто день отримання всіх необхідних документів і з наступного дня почався перебіг строку на виплату страхового відшкодування. Після 09.12.2008р. і до кінця грудня 2008 року було 16 робочих днів, у січні 2009 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 листопада 2008 року № 1458-р «Про перенесення робочих днів у 2009 році» були перенесені робочі дні з п'ятниці 2 січня на суботу 10 січня, а також з понеділка 5 січня на суботу 24 січня, і з врахуванням цих неробочих днів, тридцятий робочий день з дня подання документів був 22.01.2009р.

Отже, прострочення виплати страхового відшкодування починається з 23 січня 2009 року і з цього дня страховик несе цивільно-правову відповідальність за порушення умов договору та за невиконання грошового зобов'язання з виплати страхового відшкодування.

Враховуючи те, що відповідач необґрунтовано відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, не визнавши подію страховим випадком, і ці обставини встановлені рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2014 року, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі і є преюдиційними, тому колегія суддів дійшла висновку про наявність вини відповідача у невиконанні зобов'язання щодо сплати страхового відшкодування, що відповідно до ст. 614 ЦК України, є підставою відповідальності за порушення зобов'язання.

Позивач пов'язує день виплати страхового відшкодування з днем закінчення виконавчого провадження, тобто 10.10.2014р., вважаючи, що по цей день повинні бути розраховані штрафні санкції та виплати компенсаційного характеру відповідно до ст. 625 ЦК України. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що виплата отримана позивачем аж у січні 2015р., однак позовними вимогами охоплюється період часу по 10.10.2014р.

Колегія суддів вважає цю позицію позивача помилковою, оскільки фактично страхова виплата здійснена 18 червня 2014 року, що підтверджується платіжним дорученням № 251 (а.с.37), відповідно до якого на рахунок державної виконавчої служби страховою компанією перераховані кошти на виконання рішення суду про стягнення страхового відшкодування у розмірі 88 200 гривень. Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, що день фактичної виплати відшкодування слід пов'язувати із днем закінчення виконавчого провадження, оскільки відповідач свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування виконав саме 18 червня 2014р. і підтвердив це відповідним розрахунковим документом. Та обставина, що день фактичної виплати страхового відшкодування має значний розрив у часі з днем вирішення питання про закінчення виконавчого провадження не впливає на правові відносини, які склалися між позивачем як страхувальником та відповідачем як страховиком.

Отже, прострочення у виплаті страхового відшкодування мало місце з 23 січня 2009р. по 18 червня 2014 року і склало 1972 дні.

Інфляційні втрати за кожен день невиконання зобов'язання розраховуються шляхом множення суми невиконаного зобов'язання (88 200) на загальний індекс інфляції у році (місяці) за відрахуванням суми невиконаного зобов'язання. З 23 січня 2009р. по 18 червня 2014р. вони становлять 32 281, 2 гривень.

3% річних за прострочення виконання зобов'язання з 23.01.2009р. по 18.06.2014р. складає: 88 200 гривень (розмір простроченого відшкодування) : 100% х 3% : 365 (кількість днів у році) х 1972 (кількість прострочених днів) = 14 295, 65 гривень.

Розмір пені слід розраховувати за формулою: сума простроченого зобов'язання (88 200 грн.) множена на встановлений НБУ розмір облікової ставки у відповідному періоді, ділена на 100, множена на кількість прострочених днів у цьому періоді та ділена на 365, а у 2012 році на 366 днів. Так, за період з 23.01.2009р. по 18.06.2014р. розмір пені становить 33 264, 41 грн. Однак, у п.7.4.3 договору сторони погодили, що загальна сума пені не може бути більшою за 10% від суми простроченої виплати, тобто 8 820 гривень.

Разом з тим, відповідач у суді першої інстанції заявляв про застосування строків позовної давності, подавши відповідну заяву, просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. (а.с.18-22).

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України врегульовано, що до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу) застосовується позовна давність в один рік.

В силу ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

Крім того, ст. 268 ЦК України передбачений виключний перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування).

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що позивач про порушення свого права довідався з дня відмови у виплаті страхового відшкодування, тобто з 24.01.2009р. На вимоги про стягнення пені поширюється строк позовної давності в один рік, а компенсаційних виплат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - загальне правило про застосування строків позовної давності у три роки.

Однак, оскільки вони є частиною вимог, на які мав право позивач при пред'явленні основної вимоги (про стягнення страхового відшкодування), на яку строки позовної давності не поширюються, розмір цих вимог залежить від періоду прострочення і розраховується щомісячно, то перебіг строків позовної давності за цими вимогами пов'язаний з моментом виконання зобов'язання та моментом пред'явлення позову про стягнення пені та виплат згідно ст. 625 ЦК. У такому випадку пеня підлягає стягненню не більше ніж за один рік, який передує дню пред'явлення позову і до дня фактичної виплати (виконання зобов'язання), три відсотки річних та інфляційні втрати - не більше ніж за три роки, які передують дню пред'явлення позову і до дня фактичного виконання зобов'язання.

Оскільки позивачем позов поданий 17.03.2015р., то він має право на стягнення за час прострочення зобов'язання суми інфляції та трьох процентів річних у межах трьохрічного строку до дня пред'явлення позову, починаючи з 17.03.2012р. по день виплати, тобто по 18.06.2014р., а також на стягнення пені у межах річного строку до дня пред'явлення позову, починаючи з 17.03.1014р. по день виплати, тобто по 18.06.2014р.

Кількість днів прострочення у межах строку позовної давності до дня виплати страхового відшкодування становила ( з 17.03.2012р. по 18.06.2014р.) 404 дні.

Тому 3% річних від простроченої суми становить 2 928, 72 гривень (88 200 гривень (розмір простроченого відшкодування) : 100% х 3% : 365 (кількість днів у році) х 404 (кількість прострочених днів).

Інфляційні втрати за кожен день невиконання зобов'язання у межах трьохрічного строку позовної давності розраховуються наступним чином: у 2012 році загальний індекс інфляції склав 99,8%, тому інфляційних втрат не було. 2013р. - 88200 х1,005(загальний індекс інфляції) -88200= 441 гривня; січень 2014р. - 88200 х 1,002 - 88200= 176.4 гривень; лютий 2014р. - 88 200 х 1,006-88200=529,2 гривень; березень 2014р. - 88 200 х 1,022 - 88200=1940,4 гривень; квітень 2014 року - 88 200 х 1,033 - 88200 =2 910,6 гривень; травень 2014 р. - 88200 х 1,038 - 88 200=3 351, 6 гривень, а всього 9 349, 2 гривень.

Сума пені згідно ставок Національного Банку України в межах річного строку, починаючи з 17.03.2014р. по 18.06.2014р. складає: 88 200 х 6,5 х 1/100х28/365 + 88 200 х 9,5 х 1/100х63/365 = 1 886, 03 гривень.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму у загальному розмірі 14 163, 95 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з ПАТ «Незалежна Сервісна Компанія» слід стягнути 267, 96 гривень судового збору.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини справи та не застосовані норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Слід ухвалити нове рішення про задоволення позову частково в межах строків позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна Компанія» задовольнити частково.

Рішення Снятинського районного суду від 19 червня 2015 року в частині стягнення заборгованості за порушення строків виплати страхового відшкодування скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Незалежна сервісна компанія» задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Незалежна сервісна компанія» на користь ОСОБА_3 14 163, 95 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят три гривні дев'яносто п'ять копійок) з яких: 9 349,2 гривень - сума інфляції за час прострочення виконання зобов'язання, 2 928,72 гривень - 3% річних від простроченої суми та 1 886,03 гривень пені.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Незалежна Сервісна Компанія» в дохід держави судовий збір у розмірі 267, 96 (двохсот шістдесяти семи гривень дев'яносто шести копійок).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк

Я.Ю. Ковалюк