Справа № 361/7107/14-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/1088/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 26 11.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

встановила:

У вересні 2014 року до суду звернувся ОСОБА_3 із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 24 січня 2008 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого він передав ОСОБА_2 454500 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 90000 доларів США, з нарахуванням 10% від цієї суми за весь період користування вищевказаною сумою.

Умовами п. 2. договору передбачено, що позичальник зобов'язався повернути позикодавцю готівкою 454500 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 90000 доларів США, з нарахуванням 10% від цієї суми за користування грошовими коштами до 31.12.2011 року.

Однак, в зазначений в договорі термін відповідач суму позики не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути усю суму боргу в добровільному порядку, але врегулювати спір мирним шляхом не вдалося.

У зв'язку із викладеним позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики від 24.01.2008 року в сумі 454500 грн.; встановлений індекс інфляції в розмірі 56090,17 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 36310,19 грн., 10 % від суми позики за весь час дії договору 45450 грн. грн. та судові витрати.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 454500 грн., інфляційні втрати у розмірі 56090,17 грн., три проценти річних від суми боргу у розмірі 36310,19 грн., 10% від суми позики у розмірі 45450 грн. та судові витрати у розмірі 3654 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, оскільки суд не звернув уваги на те, що на час розгляду справи в суді закінчились повноваження представника позивача.

Допустивши участь адвоката Литовченка О.С. в судових засіданнях після 21 липня 2015 року, суд допустив порушення ст. ст. 163, 191 ЦПК України.

Крім того, суд не звернув уваги на те, що заперечення відповідача базувались на доведенні обставин, котрі засвідчували, що наданий позивачем договір позики не може бути належним і достовірним доказом укладення між сторонами договору позики у січні 2008 року, як це стверджує позивач у своїй позовній заяві. Вказана обставина судом повною мірою досліджена не була і в судовому засіданні оцінки не отримала. Інших доказів укладання договору позики у січні 2008 року позивачем не надано.

Під час розгляду справи та в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції не в повній мірі встановлені обставини справи та неправильно оцінені надані докази. Документ, наданий позивачем як доказ укладання договору позики у січні 2008 року, не може бути належним, достатнім і достовірним доказом укладання договору позики між сторонами у січні 2008 року, оскільки представлений документ був складений і підписаний у травні 2011 року.

У зв'язку з чим відповідач просив суд призначити судову технічну експертизу для встановлення фактичного часу створення документа, а суд незаконно відмовив у її проведенні з підстав порушення строків розгляду.

Порушення норм процесуального права унеможливило проведення експертизи стосовно встановлення фактичного часу створення та підписання наданого позивачем документу, що порушило право відповідача на подання доказів та доведення перед судом їх переконливості і як результат на неповне встановлення судом обставин справи, які мають істотне значення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог та про можливість задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу, нарахованих процентів за умовами договору, інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до пункту 1 якого позивач передав ОСОБА_2 454500 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 90000 доларів США, з нарахуванням 10% від цієї суми за весь період користування вищевказаною сумою.

Також у вказаному пункті зазначено, що позичальник своїм підписом під договором підтверджує факт одержання 24 січня 2008 року грошей на руки в борг у сумі 454500 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 90000 доларів США, від позикодавця.

Пунктом 2 даного договору передбачено, що позичальник зобов'язався повернути позикодавцю готівкою 454500 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 90000 доларів США. з нарахуванням 10% від цієї суми за користування грошовими коштами до 31.12.2011 року. (а. с. 5)

Судом встановлено, що у зазначений в договорі термін відповідач суму позики не повернув.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на викладене, судом вірно встановлено, що між сторонами 24 січня 2008 року укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 454500 грн., що на момент підписання договору еквівалентно 90000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути позивачеві таку ж суму позики до 31.12.2011 року.

Крім того, судом вірно встановлено, що згідно з вищезазначеними правовими нормами на користь позикодавця також необхідно стягнути проценти за договором позики від суми позики відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України у розмірі 45450,00 грн., що встановлено пунктом другим договору позики і становить 10% від суми позики.

Також суд дійшов вірного висновку, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання становить 56090,17 грн., а 3% річних від простроченої суми за період з 31 грудня 2011 року по 23 грудня 2015 року становить 36310,19 грн. Суд вважав такі розрахунки правильними.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення суми боргу за договором позики, 10% процентів від суми позики, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та 3% річних від простроченої суми за період з 31 грудня 2011 року по 23 грудня 2015 року з підстав, передбачених ст. ст. 625, 1046, 1048, 1049-1050 ЦК України.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Судом встановлено, що заперечуючи проти позовних вимог, відповідач пояснював, що договір підписував, проте грошей за вищевказаним договором позики не одержував. Однак, жодних належних та допустимих доказів таких обставин суду не надано. Виходячи з положень ст. 1051 ЦК України, суд вірно не взяв до уваги показання свідка на підтвердження безгрошовості договору позики від 24.01.2008 року.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги той факт, що даний договір позики складений і підписаний у травні 2011 року і є безгрошовим, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд у порушення норм процесуального права відмовив у задоволенні клопотання про проведення судової експертизи стосовно встановлення фактичного часу створення та підписання наданого позивачем договору позики, оскільки відповідач не оспорював договір позики у встановленому законом порядку.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд допустив участь адвоката Литовченка О.С. в судових засіданнях після закінчення повноважень останнього, оскільки до заперечень на апеляційну скаргу позивач надав додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги від 21 липня 2015 року, згідно умов якої сторони продовжили строк дії договору про надання правової допомоги від 27 липня 2014 року до 21.06.2016 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді