АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/126/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів П'єнти І.В., Власенка О.В.,

секретар Дубова М.В.

за участю апелянта ОСОБА_1, представника ПАТ «Фірма Хмельницькбуд» Пославського В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» про визнання частково недійсної угоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду із позовом зазначала, що 30 березня 2010 року між нею та ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» було укладено договір №7/1-28 дольової участі в будівництві, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання збудувати автопаркінг по АДРЕСА_1 до кінця жовтня 2010 року, прийняти його в експлуатацію та передати позивачу бокс № 28 загальною площею 20,44 кв.м. вартістю 108 635 грн., а ОСОБА_1 зобов'язалася перерахувати перший внесок в сумі 30 635 грн. та оплачувати платежі згідно календарного графіка. Позивачка на виконання пункту 4.1 договору внесла на рахунок ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» кошти в сумі 88 635 грн. ОСОБА_1 зазначає, що 07 жовтня 2013 року між нею та ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» було укладено угоду про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30 березня 2010 року, згідно якої товариство зобов'язалося повернути позивачу внесені нею кошти на будівництво гаража в сумі 88 635 грн. в строк до 30 листопада 2013 року. В вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення з відповідача збитків, завданих розірванням договору і рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20 лютого 2015 року, в задоволені позову відмовлено з тих підстав, що п. 3 угоди про розірвання договору дольової участі в будівництві №7/1-28 від 30 березня 2010 року визначено, що після повернення коштів позивачу сторони не будуть мати претензій одна до одної. Позивач вказує, що вона не відмовлялася від свого права на відшкодування збитків, а тому вважає п. 3 вказаної угоди несправедливим і таким, що позбавляє її можливості на стягнення збитків та суперечить її законним інтересам, що є підставою для визнання недійсною зазначеної частини угоди.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, мотивуючи свої вимоги тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, оскільки не вирішив питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги щодо визнання частково недійсним правочину та не зазначив мотиви у відмові прийняття доказів, що були надані позивачем на підтвердження своїх вимог. Апелянт вважає, що в висновку оскаржуваного рішення суду не зазначено, до якого саме виду нікчемних правочинів відноситься п. 3 угоди від 07 жовтня 2013 року, укладеної між сторонами. ОСОБА_1 вважає, що недійсність п.3 угоди прямо не випливає із закону, а тому висновок суду першої інстанції щодо його нікчемності не відповідає нормам матеріального права. Тому апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апелянтка апеляційну скаргу підтримала повністю і просить її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав і просить її відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» 30.03.2010 року було укладено договір № 7/1-28 дольової участі в будівництві, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є спільна діяльність щодо будівництва автопаркінгу на 30 місць постійного зберігання автомобілів по АДРЕСА_1. ОСОБА_1 внесла п'ять платежів на рахунок ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» в загальній сумі 88635грн. станом на 01.11.2010 року. 07.10.2013 року між ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» та ОСОБА_1 укладено угоду про розірвання договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року, згідної якої Замовник зобов'язався повернути Інвестору внесену суму інвестиції на будівництво гаража в сумі 88 635 грн. в строк до 30.11.2013 року. Пунктом 3 зазначеної вище угоди передбачено, що після виконання Замовником умови повернення коштів, зобов'язання Замовника вважається виконаними і Сторони не будуть мати претензій одна до одної щодо порядку виконання умов договору дольової участі в будівництві № 7/1-28 від 30.03.2010 року. Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що п.3 зазначеної вище угоди є нікчемним, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Положеннями частин 1, 2 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз»яснень, що викладені в п.2 постанови пленуму Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно роз»яснень, що викладені п. 8 зазначеної вище постанови оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним на підставах, що передбачені законом.

Таким чином, зі змісту статей 203-204 ЦК України випливає, що підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені виключно законами.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. (ч.2 ст. 215 ЦК України).

Частиною 1 ст. 27 ЦК України передбачено, що правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов'язки, є нікчемним.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права є безпідставними, адже судом при ухваленні оскаржуваного рішення застосовано ті норми матеріального права, що регулюють питання недійсності правочину та запобігання обмеженню можливості фізичної особи мати цивільні права та обов»язки.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не вирішено питання щодо наявності чи відсутності обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги є такими, що не заслуговують на увагу, адже судом у відповідності до положень ст. 215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення зазначені встановлені обставини справи, а саме: що 30.03.2010 року між сторонами було укладено договір № 7/1-28 дольової участі в будівництві, що 07.10.2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» укладено угоду про розірвання договору № 7/1-28 дольової участі в будівництві; що рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про стягнення з ПАТ «Фірма «Хмельницькбуд» збитків, завданих розірванням договору з підстав укладення між сторонами угоди про розірвання договору № 7/1-28 дольової участі в будівництві.

Оцінюючи доводи апелянтки в тій частині, що судом першої інстанції не надано оцінку договору № 7/1-28 дольової участі в будівництві, що укладений між сторонами 30.03.2010 року, колегія суддів вважає їх безпідставними, адже судом у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України дано оцінку усім доказам, що надавалися сторонами та їх представниками і ці доводи зводяться до незгоди апелянти з оцінкою доказів.

Встановлено, що в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 визнала той факт, що п. 3 угоди від 07.10.2013 року про розірвання договору № 7/1-28 дольової участі в будівництві обмежує її права мати не заборонені законом цивільні права та обов»язки, а тому є нікчемний.

Враховуючи вищевикладене та з врахуванням положень ч. 1 ст. 27 ЦК України у суду були відсутні підстави для визнання оскаржуваного пункту угоди недійсним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і містять посилання на обставини, які з достатньою повнотою досліджені і оцінені судом першої інстанції. Вони фактично зводяться до власної правової оцінки обставин справи і незгоди апелянта із висновками суду по їх оцінці та не впливають на законність рішення, яке постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, а тому апеляційний суд не знаходить підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. П'єнта

(підпис) О.В. Власенко

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Заворотна О.Л. Справа № 22ц/792/126/16

Доповідач - Корніюк А.П. Категорія № 19