Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1691/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики від 9 грудня 2011 року у розмірі 65000 доларів США у національній валюті України по курсу Національного банку на день ухвалення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що грошові кошти були позичені ОСОБА_5 своєму синові ОСОБА_8 для купівлі квартири, яка після оформлення договору купівлі - продажу знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_8 та ОСОБА_4 06.10.2014 позивач направив вимогу ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про повернення позичених грошових коштів не пізніше 14 жовтня 2014 року, однак заявлена вимога виконана не була, а тому він звернувся до суду за захистом порушеного права.

.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 1 489 800 гривень та судовий збір у розмірі 3 654 гривні.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його несправедливість, незаконність, необгрунтованість, ухваленого внаслідок неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, а також внаслідок неправильної оцінки доказів, порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначав, що його довірителька не знала про наявність боргової розписки і згоди на укладення договору позики, як передбачено ч.3 ст. 65 СК України своєму чоловікові не давала. Звернув увагу щодо наявності в матеріалах справи висновку експертизи, про який він та його довіритель не знали. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача та відповідача ОСОБА_6 в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, зазначені сторони направили для участі у справі своїх представників.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду в частині стягнення боргу з відповідача ОСОБА_6 сторонами не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене рішення відповідає не повністю.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 1 489 800 грн та судовий збір у розмірі 3 654 грн, суд вважав доведеним, що відповідач ОСОБА_6 брав у борг у свого батька ОСОБА_5 65000 доларів США. На першу вимогу позикодавця кошти не були повернуті, а тому відповідачі мають відповідати за порушене зобов'язання за договором позики як солідарні боржники, оскільки такий договір укладений в інтересах сім'ї.

Проте з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи та прав сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При ухваленні рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

09 грудня 2011 року позивач ОСОБА_5 діючи з усної згоди дружини - третьої особи ОСОБА_7 надав у позику своєму синові ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 65000,00 доларів США без стягнення процентів для купівлі квартири.

Відповідач ОСОБА_6 - позичальник визнав заборгованість за договором позики у повному обсязі та підтвердив факт написання розписки.

Те, що розписка написана ОСОБА_6 підтверджується висновком почеркознавчої експертизи виконаної експертами КНДІСЄ від 06.08.2015 року №12357/12358/15-32 (том 1 а.с. 217-220).

09.07.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6, від якого мають малолітню дитину. Актовий запис № 459 (том 1 а.с. 8), 24.11.2014 шлюб між подружжям розірвано (том 1 а.с. 86-87). Поділ спільного сумісного майна між подружжям на дату ухвалення судового рішення не проведено, але такий спір перебуває у провадженні суду.

Умови договору позики позичальник ОСОБА_6 не виконав і борг не повернув.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Висновок районного суду про стягнення суми боргу з позичальника ОСОБА_6 є правильним.

Суд вирішуючи вимогу до ОСОБА_6 вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим і підстав до його зміни чи скасування немає. Доводи апеляції представника відповідача ОСОБА_4 висновків суду не спростовують, а тому до уваги взяті бути не можуть.

Разом з тим щодо солідарного стягнення боргу з колишньої дружини позичальника - ОСОБА_4 слід зазначити наступне.

Так, відповідач ОСОБА_4 не є стороною договору позики від 09.12.2011, також вона не надавала згоду у письмовій чи будь-якій іншій формі на укладення договору позики. І як пояснила в суді про існування розписки дізналася лише тоді, коли виник судовий спір. Третя особа також підтвердила, що питання боргу виникло тоді, коли відповідачі почали розлучатися.

Із матеріалів справи вбачається, що позов до суду про розірвання шлюбу подав ОСОБА_6 21 серпня 2014 року (т.1 а.с. 84-85), а розірвано його було рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 24 листопада 2014 року.Позов до суду про стягнення боргу позивач ОСОБА_5 пред'явив 21.10.2014.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Саме по собі зазначення у розписці, що кошти призначено для придбання квартири не свідчить про витрату цих грошей на купівлю квартири для проживання сім'ї позичальника.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимог процесуального закону позивач не надав належних і допустимих доказів того, що отримані ОСОБА_6 за розпискою грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї позичальника. До того ж, розписка датована 09.12.2011, а квартира була придбана згідно договору купівлі-продажу 23.12.2011 і при цьому відповідач ОСОБА_4 давала письмову згоду на її придбання. Окрім того, відповідач ОСОБА_4 зазначала, що не було спростовано, що їх сім'я працювала за кордоном і мала кошти для придбання квартири.

Враховуючи викладене, у задоволенні вимоги до відповідача ОСОБА_4 слід відмовити за недоведеністю цієї позовної вимоги.

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права на думку колегії суддів, відповідно до п. 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині вимоги про солідарне стягнення боргу з ОСОБА_4 та ухвалення нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні даної позовної вимоги, як і судових витрат.

В іншій частині рішення суду є законним і правових підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року в частині позовної вимоги про солідарне стягнення боргу та судових витрат з ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 489 800 грн та судового збору у розмірі 3 654 грн відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: