Номер провадження: 22-ц/785/252/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 «Про надання дозволу на виїзд за межі території України неповнолітньої дитини без згоди батька», за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

25.09.2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на виїзд за межі України у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 без письмової згоди та без супроводу батька ОСОБА_3, а також надати дозвіл ОСОБА_2 на оформлення та виготовлення проїзного документу на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у супроводі матері ОСОБА_2 без письмової згоди та супроводу батька ОСОБА_3

Позивач посилалась на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірваний згідно рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 04.09.2014 року. Від їхнього шлюбу є неповнолітня дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Донька, за згодою батька, проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. На теперішній час вона мешкає за межами України, однак відповідач не бажає надавати їй згоду на те, щоб неповнолітня донька у встановленому порядку без перешкод перетинала Державний кордон України. Для оформлення вказаних документів необхідна нотаріально посвідчена заява обох батьків. Проте, оскільки ОСОБА_3 у добровільному порядку відмовляється сприяти вчиненню вказаних дій, позивачка вимушена звернутися із вказаним позовом до суду за захистом своїх прав та просить суд надати дозвіл неповнолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України у супроводі матері ОСОБА_2 без письмової згоди та без супроводу батька ОСОБА_3 та надати дозвіл для оформлення усіх необхідних документів для багаторазових тимчасових виїздів неповнолітньої дитини.

Представник позивача позовні вимоги ОСОБА_2 підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник до суду не зявилися, були належним чином повідомлені. Однак, представник відповідача ОСОБА_5 в телефонному режимі повідомила, що позовну заяву не визнають, оскільки батько дитини - відповідач по справі свої обовязки, як батька виконує належним чином та справно платить аліменти на утримання дитини, тому просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та просила справу розглядати без її участі та участі відповідача, що підтверджується телефонограммою.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 18.11.2015 року позов задоволений, наданий неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, з дня набрання законної сили рішення до досягнення дитиною повноліття, тобто до 27.09.2028 року, наданий дозвіл ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на виготовлення проїзного документу на виїзд неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

03.12.2015 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування районним судом обставин у справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

З такими висновками районного суду колегія суддів не погоджується, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у щлюбі з 12 лютого 2010 року, який був розірваний рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 4 вересня 2014 року.

Від шлюбі сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Після розірвання шлюбу донька залишилась проживати з матірю та вони фактично мешкають за адресою: Придністровська Молдавська республіка, Слободзейський район, село Володимирівка, вул. Комсомольська, 15.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Згідно до частини 3 статті 313 ЦК України: «Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними».

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII вбачається: «За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду».

Крім того, згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 вбачається: «виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску».

В той же час, згідно до змісту цих спеціальних норм ЦК та Закону передбачається, що дитина має «право на виїзд» при наявності дозволу на виїзд одного з батьків. Тобто ці норми не передбачають ніякі обмеження ні у часі (періоді) ні у кількості країн. Поряд з цим, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування в однині та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.

Отже, для отримання позитивного рішення в суді стороні необхідно довести ті обставини, що виїзд дітей за кордон буде відповідати їхнім інтересам і надання дозволу сприятиме реалізації прав дітей. Доказами у таких судових справах можуть бути договір на туристичне обслуговування з метою відвідування певних країн, придбання путівок, письмові рекомендації лікарів для необхідності лікування чи оздоровлення тощо.

Обовязковим є зазначення періоду, на який надається дозвіл, а також визначення країн, для виїзду до яких дозвіл надається.

На наведені положення норм матеріального права районний суд уваги не звернув та всупереч ним надав дозвіл дитині на багаторазові тимчасові виїзди за межі України у супроводі матері без згоди та супроводі батька.

Апелянт стверджувала, що відповідач не надає дозволу на виїзд їх доньки на межі України під впливом свої нової дружини та внаслідок неприязне них стосунків, які склались між ними після розірвання шлюбу.

Тобто, в даному випадку позивач посилається на безпідставність відмови другого із батьків надати відповідний дозвіл.

З цьому приводу колегія суддів зазначає, що позивачу необхідно було надати докази та довести підтвердження факту ухилення одного з батька від надання згоди зокрема, наприклад, через звернення позивача до відпоаідача та ухилення останнього від надання такої згоди. Факти звернення, наприклад, мати до батька, та факти ухилення останнього від надання згоди є важливішими обставини, які повинен довести саме позивач для правильного застосування зазначених вище норм матеріального права. Відсутність доказів ухилення є самостійною підставою для відмови у позові у ззв'язку з неправильним встановленням обставин справи (у випадку задоволення позову).

Такими доказами може бути, зокрема: письмове звернення мати до батька щодо необхідності з'явитись до нотаріальної контори у певний день та час для надання дозволу для виїзду дитини за кордон (зазначити країну та проміжок часу для виїзду). Таке звернення обов'язково надіслати з описом вкладення та повідомленням про вручення; у судовому засіданні обґрунтовувати неотримання відповідачем такого звернення, його повернення без вручення або ухилення від його отримання чи неявки до нотаріуса надавши відповідні докази (у тому числі від УДППЗ «Укрпошта» та нотаріусу); бажано звернутись повторно з аналогічним зверненням.

Також можливо довести факт ухилення батька від надання дозволу на виїзд дитини на межі України через допит позивача, як свідка.

Отже, колегія суддів вважає, що позивач не позбавлена можливості при повторному зверненні до суду відновити порушене право, надати суду відповідні і належні докази та довести, що надання дозволу дитині на виїзд за межі України у супроводі матері без згоди та супроводі батька буде відповідати інтересам дитини.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже, наведені доводи апеляційної скарги є такими, що відповідають фактичним обставинам у справі, тому заслуговують на увагу.

Право на захист є складовою частиною самого субєктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобовязаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, не зясував обставини справи, не надав належну оцінку зібраним доказам, дійшов до необґрунтованих висновків про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити у справі нове рішення про часткове задоволення позову у звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, з підстав передбачених п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 18 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8

13.01.2016 року м. Одеса