АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.M., Котули Л.Г.

при секретарі: Мікітчак А.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м.Києва від 23 грудня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій», ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» (надалі - РССКП «Київський крематорій»), ОСОБА_2 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Вимоги обгрунтовувавтим, що він працював на зазначеному підприємстві з 20 січня 2015 року на посаді начальника дільниці з благоустрою відділу по роботі з замовниками РССКП «Київський крематорій» Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), й наказом від 15 травня 2015 року був звільнений відповідно до п.5 ст.41 КЗпІІ України, з підстави припинення повноважень посадової особи.

Вважає підставу свого звільнення незаконною, а наказ про звільнення таким, що підлягає скасуванню. Окрім того, вказує про заподіяння йому неправомірними діямивідповідача моральної шкоди, в сумі 1000 грн., та матеріальних збитків (придбання ліків, діагностика та лікування) - 2000 грн., а також просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 травня по 01 жовтня 2015 року, в сумі 94 194 грн. 87 коп.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування всіх обставин справи, оскільки судом першої інстанції не було надано належної оцінки всім доказам, порушення районним судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, представника відповідача, який просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з відповідачем з 20 січня 2015 року на посаді начальника дільниці з благоустрою відділу по роботі з замовниками РССКП «Київський крематорій» виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), й наказом №136-к від 15 травня 2015 року був звільнений з роботи відповідно до п.5 ст. 41 КЗпІІ України- з підстав припинення повноважень посадової особи. (а.с.4).

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до поновлення позивача на роботі.

Разом з тим, з мотивами, за яких суд першої інстанції дійшов таких висновків, погодитися неможливо.

Відповідно до п.5.4 п.п.5.4.6 Статуту відповідача директор підприємства призначає на посади та звільняє з посад працівників підприємства.

Згідно п.5 ст. 41 КЗпП України, крім підстав передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, також, у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-УІІ.

ВказанийЗакон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст.44 КЗпП України).

Зокрема, ст. 41 КЗпП України доповнена пунктом п'ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб». Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, безперечно суперечить меті та логіці Закону №1255-VII.

Поняття посадової особи у КЗпП України не визначено, а визначається воно виключно ГК України, згідно з ч.2 ст. 89 - посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У ст.2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого понятгя «посадові особи органів акціонерного товариства» Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом № 1255-УІІ були внесені зміни в тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв'язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Відтак, п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій»», а позивач - начальник дільниці з благоустрою відділу по роботі з замовниками РССКП «Київський крематорій» Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) не є спеціальним суб'єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма.

За таких обставин, колегія суддів вважає звільнення ОСОБА_1 з посади начальника дільниці з благоустрою відділу по роботі з замовниками РССКП «Київський крематорій» Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу №136-к від 15 травня 2015 року незаконним.

Разом з тим, підстав поновлення позивача на роботі та задоволення вимог у іншій частині, колегія суддів не вбачає, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно керівних роз'яснень, які містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, встановлені ст.228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернуся у суд з позовом 01 жовтня 2015 року, в той час як наказ про його звільнення було видано та ним отримано 15 травня 2015 року.

Отже, відповідно до справи, позивач звернувся в суд з позовом з істотним порушенням визначеного положеннями ст.233 КЗпП України місячного строку.

Як на поважність причин пропуску строку звернення, ОСОБА_1 послався на те, що раніше, 03 червня 2015 року він звертався у суд позовом, проте його було залишено без руху з подальшим визнанням неподаним і поверненням, після чого ним було подано новий позов.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав до визнання поважними причини пропуску строку звернення позивача у суд за захистом своїх прав.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 серпня 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною й йому повернуто з підстав визнання доведеним належне повідомлення позивача про залишення поданого ним 03 червня 2015 року позову без руху й не усунення недоліків у встановлений строк (а.с.74).

Між тим, ОСОБА_1 не оскарживши ухвалу суду від 06 серпня 2015 року, фактично погодився з викладеними у ній висновками, й лише 01 жовтня 2015 року подав новий позов.

Доказів, які б давали підстави до визнання поважними причини пропуску строку звернення у суд, ОСОБА_1 до матеріалів справи не долучено.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.55, 124 Конституції України та ст.3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

З урахуванням викладених обставин, та матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність внесення у рішення районного суду змін в частині правового обґрунтування його висновків й відмови ОСОБА_1 у позові не по суті спору, а у зв'язку зі сплином строку звернення у суд з позовом й відсутності у справі доказів, які б давали правові підстави до його поновлення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року змінити в частині правового обґрунтування.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №753/18819/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3335/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.