21.07.2016 Справа № 469/1059/15-ц
2/469/59/16
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 липня 2016 року Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючої - судді Гапоненко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання - Потриваєвої М.А.,
прокурора - Чобану Д.Г.
представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
представника третьої особи - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Березанка цивільну справу за позовом прокурора Березанського району Миколаївської області в інтересах держави до ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ОСОБА_1, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_5 районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, повернення земельної ділянки,
У обгрунтування своїх вимог прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги Тилігульського лиману, а тому, відповідно до ст.ст.85, 88 Водного кодексу України та ст.60 Земельного кодексу України, може перебувати виключно у державній та комунальній власності, та надаватися лише у користування для спеціально визначених цілей, а тому її надання у власність відповідачу ОСОБА_1 порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.
Крім того, прокурор посилався на те, що надання земельної ділянки ОСОБА_1 у власність для ведення фермерського господарства в цій місцевості суперечить вимогам ст.90 ВК України та ст.62 ЗК України, якими у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів заборонено, зокрема, застосування сильнодіючих пестицидів; наказ про надання земельної ділянки видано без передбаченого ч.8 ст.118 ЗК України погодження з структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Тому прокурор вважає, що зазначені накази суперечать законодавству, порушують цивільні права та інтереси держави, що, згідно із ст.ст.16, 21 ЦК України, ст.152 ЗК України, є підставою для визнання їх незаконними та скасування у судовому порядку, а свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку як похідний документ, що посвідчує виникнення права власності, має бути визнане недійсним.
На підставі ст.1212 ЦК України прокурор вважає за необхідне повернути земельну ділянку належному власнику як майно, набуте з незаконних підстав.
У судовому засіданні прокурор заявлені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Представник відповідача ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Миколаївській області у судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та заперечення проти позову, у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на відповідність своїх дій вимогам ст.118 ЗК України, оскільки проект відведення земельної ділянки був погоджений відповідно до вимог ст.186-1 ЗК України, земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення (пасовища), а прокурором не доведено віднесення земельної ділянки до земель водного фонду чи встановлення меж прибережної захисної смуги за окремим проектом землеустрою. Крім того, прокурором не зазначено, в інтересах держави в особі якого органу державної влади подається позов.
Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що прокурором не обгрунтовано наявність у нього права на подання позову, так як у позовній заяві не зазначено, у інтересах якого органу її подано, а зазначений прокурором відповідний державний орган, який здійснює повноваження держави у спірних правовідносинах, та не має повноважень звернення з позовною заявою до суду, - Держсільгоспінспекція не здіснює розпорядження землею, а тому посилання прокурора на вказаний державний орган є неприпустим. Крім того, вважає, що спірні накази видані з дотриманням вимог чинного законодавства, у межах повноважень, а вимоги щодо екологічної експертизи земель сільськогосподарського призначення на той час не передбачались. Також зазначав, що, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини та Верховного Суду України, самі по собі порушення при приватизації майна не повинні призводити до позбавлення власності, так як відповідач ОСОБА_1 при оформленні права власності на землю діяв відповідно до закону, надав всі передбачені законом документи та відповідав вимогам, встановленим законодавством.
Представник третьої особи ОСОБА_3 при вирішенні позову поклався на розсуд суду.
Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків
Судом встановлено, що наказом ОСОБА_4 управління Держземагенства у Миколаївській області №708-сг від 08 липня 2014 року надано дозвіл громадянину України ОСОБА_1на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства орієнтовною площею 9,67 умовних кадастрових гектарів пасовищ із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Анатолівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а.с.6).
Наказом ОСОБА_4 управління Держземагенства у Миколаївській області №1155-сг від 12 серпня 2014 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 45 га для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Анатолівської сільської ради Береханського району Миколаївської області (а.с.7).
Межі спірної земельної ділянки, згідно з інформацією відділу Держземагенства у Березанському районі (а.с.10) та ПП "Південь зем" (а.с.12), знаходяться на приблизній відстані від урізу води Тилігульського лиману до західної межі земельної ділянки на відстані 100-119 м., до східної межі 1081-1163 м., що узгоджується з земельно-кадастровою документацією (а.с.13).
Проект землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки ОСОБА_1 до управління екології та природних ресурсів Миколаївської обласної державної адміністрації не надходив, висновок про погодження відповідної документації не надавався (а.с.9).
За положеннями ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.
Відповідно до ст.ст.85,88 Водного кодексу України, ст.ст.59,84 Земельного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей.
Отже, надання земель прибережної захисної смуги уздовж лиманів у приватну власність законодавством не передбачено.
Посилання відповідача на відсутність проекта землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не спростовують висновків суду.
Так, відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 10 червня 2015 року по справі № 6-162цс15, існування прибережних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України), відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Таким чином, суд вважає доведеним, що спірна земельна ділянка знаходиться у межах прибережної захисної смуги вздовж Тилігульського лиману.
Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується у порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, зокрема, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (ч.3 ст.186-1 ЗК України).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Оскільки спірні накази ОСОБА_4 управління Держземагенства у Миколаївській області суперечать зазначеним нормам закону та порушують цивільні права та інтереси держави, їх необхідно визнати незаконними та скасувати, у зв"язку з чим підлягає визнанню недійсним і скасуванню видане на їх підставі свідоцтво про право власності на земельну ділянку, яке є похідним документом та посвідчує виникнення права власності.
Частиною 1 ст.319 та частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як зазначив в правовій позиції Верховний Суд України у справі за №6-92ц13 від 18.09.2013 року, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обовязок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Трегубенко проти України від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес (п.54 рішення).
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
При ухваленні цього рішення суд враховує, що відповідачем ОСОБА_1 право власності набувалось внаслідок прийняття державним органом протизаконних рішень, тобто було порушено суспільний інтерес щодо правильного застосування законодавства, порядок позбавлення права власності на незаконно набуте майно передбачений законодавством, та вважає, що у даному випадку наявна справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника.
При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на необхідність застосування положень рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стреч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, згідно з якими допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна, зважаючи на те, що обставини зазначеної справи значно відрізняються від обставин справи, що розглядається.
За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана його повернути. Особа зобов'язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Таким чином, відповідач ОСОБА_1 зобов"язаний повернути спірну земельну ділянку державі.
Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.
Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч. ч. 1, 2 ст. 45 ЦПК України, відповідно до яких прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.
Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.
У позовній заяві прокурор зазначив, що здійснення державного контролю за використанням та охороною земель покладено на центральний орган виконавчої влади, а саме на Держсільгоспінспекцію, яка не наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання незаконними рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів.
Відповідно до указу Президента України № 459/2011 від 13 квітня 2011 року «Про державну інспекцію сільського господарства України» Державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, зокрема, щодо дотримання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю.
Згідно з положеннями зазначеного Указу, Держсільгоспінспекція України не наділена повноваженнями на звернення до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень органів державної влади та місцевого самоврядування тощо.
Таким чином, прокурор обгрунтовано звернувся до суду з зазначеним позовом.
Посилання прокурора на те, що надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства суперечить вимогам ст.90 ВК України та ст.62 ЗК України, якими у прибережних захисних смугах уздовж морів, морських заток і лиманів заборонено, зокрема, застосування сильнодіючих пестицидів, суд не бере до уваги, оскільки, за відсутності доказів ведення відповідачем ОСОБА_1 сільськогосподарського виробництва із застосуванням сильнодіючих пестицидів, зазначене посилання є лише припущенням.
У позовній заяві прокурор не посилався як на підставу своїх вимог на недотримання відповідачами вимог щодо проведення державної екологічної експертизи землевпорядної документації, а тому заперечення відповідачів у даній частині судом не беруться до уваги як такі, що не стосуються обставин справи.
На підставі ст.88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 214-215 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги задовольнити повністю.
Визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_4 управління Держземагенства у Миколаївській області № 708-сг від 08 липня 2014 року.
Визнати незаконним та скасувати наказ ОСОБА_4 управління Держземагенства у Миколаївській області № 1155-сг від 12 серпня 2014 року.
Стягнути з ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Миколаївській області на користь держави судовий збір в сумі 1006 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1006 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26 липня 2016 року.

Суддя :