Провадження № 2/760/2514/16
Справа № 760/1836/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року Позивач звернулася до суду з позовом та уточнивши вимоги просила провести поділ спільного майна подружжя, а саме:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Свої вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах з 01.06.2010 року, а 24.01.2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що 24.01.2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис №34.

Позивач зазначає, що 15.07.2011 року за спільні кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які були накопичені протягом проживання однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Договір було підписано ОСОБА_2 та на нього були оформлені відповідні документи на вказане нерухоме майно. 07 березня 2013 року ОСОБА_1 була зареєстрована в даній квартирі.

Позивач також посилається, що в період шлюбу з відповідачем ними було придбано у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2, яка зареєстрована за відповідачем.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто, позивач просила позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначила, що позивачем не надано доказів в підтвердження проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.06.2010 року до 24.01.2012 року та як наслідок, придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 за спільні кошти позивача та відповідача.

Також посилалася на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана за особисті кошти відповідача, а тому на думку представника, на неї не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, в судовому засіданні представник відповідача пояснила, що відповідач не виключає можливості та готовий сплатити позивачу грошову компенсацію вартості ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Просила відмовити в задоволення позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 січня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 27.01.2016 року шлюб між сторонами було розірвано.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами по справі, що за час перебування сторін у шлюбі, на ім'я відповідача було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлене домовленістю між ними.

Зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України вбачається, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Згідно ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 СК України вбачається, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З вимогою про реальний поділ нерухомого майна в натурі сторони не звертались, заслуговуючих на увагу суду інтересів щодо залишення майна саме їй жодна зі сторін не зазначила та попередньо не внесла на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, тому суд вважає необхідним визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя і частки якого за сторонами визнаються рівними, та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на ці об'єкти на режим спільної часткової власності.

З огляду на викладене, суд вважає встановленим, що придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2, відбулось в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, та в зв'язку з ненаданням сторонами доказів на підтвердження її купівлі за особисті кошти відповідача, суд приходить до висновку, що вказана квартира є спільним майном подружжя, а тому за кожною зі сторін має бути визнане право власності на зазначене майно в рівних частках , тобто по 1/2 його частині.

Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині заявлених вимог про поділ квартири, як спільного майна подружжя за адресою: АДРЕСА_1, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.07.2011 року на ім'я відповідача було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу та витягом з державного реєстру правочинів (а.с.4-6).

Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах з 01.06.2010 року, позивач була зареєстрована у даній квартирі 07.03.2013 року та дана квартира була придбана за спільні кошти позивача та відповідача.

В підтвердження заявлених вимог в цій частині позову позивач посилалася на фотокартки з відпочинку та туристичні візи.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Разом з тим, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, зокрема, набуте особою до шлюбу.

Відповідно до ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів.

Як випливає зі ст.58,57 ЦПК України, докази повинні бути належними та допустимими, зокрема, певні обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто письмовими доказами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, в даному випадку поясненнями сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом з тим, позивачем не надано належних доказів в підтвердження проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01.06.2010 року до 24.01.2012 року, що внаслідок такого проживання між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За таких обставин, підстав вважати, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана за спільні кошти позивача та відповідача у період їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не має.

Доводи позивача в обґрунтування позову в цій частині, зокрема, посилання на фотокартки зі спільного відпочинку та туристичні візи, в розумінні вимог чинного законодавства не є доказом перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Інших доказів перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, суду не надано.

З огляду на викладене, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 68-71, 74 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задовольнити частково.

Розділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, наступним чином:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: