Провадження №2/263/75/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Турченка О.В., при секретарі Грачовій О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з даним позовом та в його обґрунтування зазначила, що після смерті її бабки ОСОБА_4, яка померла 28.05.1977 року, відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частки домоволодіння №229 по вул. Торговій у м. Маріуполі. На час її смерті з нею в будинку проживали її чоловік ОСОБА_5, сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7, дочка ОСОБА_8 із своєю сімєю. Вказані особи прийняли спадщину померлої шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Факт прийняття спадщини ОСОБА_8 підтверджується також рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 12.12.1988 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання частково недійсним договору дарування від 06.10.1981 року, визнання права на спадщину на 1/8 частину житлового будинку, під час ухвалення якого встановлений факт прийняття спадщини всіма спадкоємцями після смерті ОСОБА_4, у тому числі дочкою ОСОБА_8, у рівних частках по 1/8 частині домоволодіння. Проте ОСОБА_8 належним чином не оформила свої спадкові права, свідоцтва про право на спадщину не отримала. 06.10.1981 року дід позивачки подарував 7/10 частини домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі своєму сину ОСОБА_7, однак вищевказаним рішенням суду від 12.12.1988 року договір дарування визнаний частково недійсним. Інші 3/10 частини домоволодіння належали ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.06.1985 року після смерті батька ОСОБА_5, який помер 27.11.1984 року. У 2009 році ОСОБА_7, який помер 30.12.2014 року, подарував своїй дружині ОСОБА_2, відповідачці по справі, 7/8 часок вказаного домоволодіння, проте нотаріусом невірно вирахувана частка дарувальника ОСОБА_7, оскільки не враховано, що право власності на 1/8 частину спірного домоволодіння за рішення суду від 12.12.1988 року визнане за ОСОБА_6 та встановлено, що спадкоємцем на 1/8 частину домоволодіння є, поряд з іншими спадкоємцями, ОСОБА_8 У звязку з цим ОСОБА_7 міг подарувати ОСОБА_2 лише 6/8 частин спірного домоволодіння, а тому зміст договору дарування суперечить нормам закону, що є підставою для визнання його частково недійсним. 27.01.1996 року померла ОСОБА_8, мати позивачки, яка за життя не оформила право власності в порядку спадкування на 1/8 частину домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі. Після смерті матері позивачка фактично прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. У звязку з наведеним просить визнати за ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/8 частину домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4; визнати частково недійсним договір дарування 7/8 частин домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі, укладений 10.09.2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2; визнати за нею право власності на 1/8 частину домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_8

Позивачка надіслала заяву про розгляд справи без її участі та підтримання позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_7 у судовому засідання позов підтримав повністю та пояснив, що ОСОБА_8 не знала про існування рішення суду від 12.12.1988 року і не зверталася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, скільки не знала законів. Проте вона мешкала разом з матірю ОСОБА_4 на час смерті, а тому фактично прийняла спадщину. Позивачка ОСОБА_1 також після смерті матері ОСОБА_8 фактично прийняла спадщину, оскільки не зверталася до нотаріальної контори з заявою про відмову від спадщини, вона володіла та керувала ощадними рахунками матері. Також позивачка не знала, що її мати ОСОБА_8 є спадкоємицею 1/8 частини домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі, а дізналася про це лише після смерті дядька ОСОБА_7, коли в липні 2015 року ознайомилася з матеріалами іншої цивільної справи в суді. На час смерті матері ОСОБА_8 позивачка не була зареєстрована разом з нею, проте фактично проживала зі спадкодавицею.

Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що за життя ОСОБА_8 не претендувала на спадщину після смерті батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_4, а тому й позивачка не має права на спадщину у вигляді частини спірного домоволодіння. Також просила суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Третя особа надала заяву про розгляд справи без її участі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правові відносини.

Згідно із копіями свідоцтв про народження та укладення шлюбу ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_8, яка в свою чергу є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до копії свідоцтва про смерть ОСОБА_8 померла 27.01.1996 р.

16.02.2016 р. ОСОБА_1 отримала у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом (реєстровий №276) після смерті матері ОСОБА_8 на спадщину у вигляді грошового вкладу у ПАТ «Державний ощадний банк «України».

Проте у видачі аналогічного свідоцтва на 1/8 частку домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі ОСОБА_1 нотаріусом було відмовлено відповідною постановою від 18.02.2016 р. №75/02-31, оскільки не було надано правовстановлюючих документів на дане спадкове майно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 був власником 7/10 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі на підставі договору дарування №1-8691 від 06.10.1981 р., укладеного з ОСОБА_5, та 3/10 часток цього ж домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1-4900 від 21.06.1985 р. після смерті ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 12.12.1988 р. визнано частково недійсним договір дарування 7/10 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі №1-8691 від 06.10.1981 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, та визнано за ОСОБА_6 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 1/8 частку спірного домоволодіння (в подальшому власником даної частки стала ОСОБА_9 на підставі договору дарування №127 від 29.01.2004 р.).

В свою чергу, ОСОБА_7 за посвідченим 10.09.2009 р. приватний нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованим в реєстрі за №1176 договором дарування подарував належні йому 7/8 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі ОСОБА_2

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто законом проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та перешкоджати здійсненню їх обов'язків.

Оскільки договір дарування 7/10 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі №1-8691 від 06.10.1981 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, визнаний недійсним лише відносно 1/8 частки вказаного домоволодіння за позовом ОСОБА_6, то в іншій частині він є правомірним.

ОСОБА_8 ж не оспорювала даний договір дарування з метою визнання теж за собою права власності на 1/8 частку домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері. Окрім того, згідно мотивувальної частини рішення суду від 12.12.1988 р. вона взагалі не предявляла претензій до договору дарування від 06.10.1981 р. та на частку матері у спадщини не претендувала. Не визнавався цей договір дарування недійсним у судовому порядку й ОСОБА_1

Таким чином, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 договір дарування від 10.09.2009 р., укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 стосовно 7/8 часток домоволодіння №229 по вул. Торговій в м. Маріуполі,не суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його частково недійсним згідно ст.ст.215, 217 ЦК України не мається.

У звязку з цим похідні позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/8 частку спірного домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті матері також задоволенню не підлягають, оскільки таке право не належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, як цього вимагає ст.1218 ЦК України.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до приписів частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Проте, звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності за померлою ОСОБА_8, позивачкою у даному випадку невірно обрано спосіб захисту, що тягне за собою відмову у позові і в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 10, 11, 58-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Турченко