Провадження № 2-о/235/483/16
Справа № 235/4858/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2016 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Данилів С.В.,

за участю секретаря: Харенко Т.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Красноармійський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2016 року ОСОБА_1звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті.

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Карпово-Надеждинка Амросієвського району Донецької області померла її мати - ОСОБА_2.

Заявник вказує, що після смерті ОСОБА_2 вона звернулася до Красноармійського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з метою реєстрації її смерті, однак їй було відмовлено, оскільки документи надані нею на підтвердження смерті ОСОБА_2, видані на тимчасово непідконтрольній території України є недійсним.

З огляду на вищенаведене, просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт смерті ОСОБА_2, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Карпово-Надеждинка Амвросієвського району Донецької області.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, в позовній заяві просила справу розглянути у її відсутність.

Представник заінтересованої особи про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.

Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

З'ясувавши обставини справи та дослідивши докази, судом встановлені такі обставині та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ст.ст.57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Відповідно до роз'яснень п. 13 Постанови ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7ст.273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого Ольховською сільською радою Шахтарського району Сталінської області, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_1, батьками якої є ОСОБА_3 таОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_2, виданого Артемівською сільською радою Амвросієвського району Донецької області, 26 серпня 1978 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1).

Згідно відповіді Красноармійського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2022/15.21-04.01.22 від 25 липня 2016 року, заявнику відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки надані документи про смерть ОСОБА_2 видані на тимчасово непідконтрольній території України є недійсними.

На підтвердження факту смерті своєї матері ОСОБА_1, додала до заяви копію лікарського свідоцтво про смерть № 13 від 28 квітня 2016 року, згідно якого ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Карпово-Надеждинка Амвросієвського району Донецької області, внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності ішемічної хвороби серця - атеросклеротичного кардіосклерозу, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 НОМЕР_3, виданого 05 травня 2016 року Артемівською сільською адміністрацією Амвросієвського району Донецької Народної Республіки, копію довідки для отримання допомоги на поховання № 5 від 05 травня 2016 року. Зазначені документи видані установами, що розташовані на окупованій території.

Оцінюючи копію лікарського свідоцтва про смерть, копію свідоцтва про смерть, копію довідки для отримання допомоги на поховання, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Також, заявником на підтвердження вимог було надано суду фотографії з місця поховання померлої ОСОБА_2

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі показань свідків та інш.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

З огляду на вищенаведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2, що в подальшому буде підставою для державної реєстрації акта про смерть.

Керуючись ст. ст.10, 60, 212-215, 223, 234, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Красноармійський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Колодіївка Червоноармійського району Житомирської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Карпово-Надеждинка, Амросієвського району, Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Копію судового рішення невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Головуючий: С.В. Данилів