Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6467/14-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 5 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Шевчук А.М., Широкової Л.В.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та стягнення вартості майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року ,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування позову зазначала, що з 31 січня 2004 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 12.06.2005 року у них народився син ОСОБА_3. Також, у період шлюбу, а саме 19 липня 2006 року ними було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу був оформлений на відповідача. Оскільки сімейні стосунки з відповідачем погіршилися і останній не визнає її права на частину квартири як на спільне майно, то вона звернулася до суду за захистом своїх прав.

За наведених обставин та після уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя: провести її поділ, виділивши їй з неповнолітнім сином у власність 2/3 частки квартири. Також просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 належної йому частки в спірній квартирі, присудивши грошову компенсацію в розмірі 83 930 грн., та визнати за нею з неповнолітнім сином ОСОБА_3 право власності на вказану 1/3 частку квартири.

Крім того просила покласти на її обовязок щодо внесення на депозитний рахунок суду 83 930 грн. для виплати їх відповідачу за належну йому частку в спірній квартирі та стягнути з відповідача судові витрати.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом. Просив ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_2 його особистою власністю та зобовязати ОСОБА_1 повернути йому правовстановлюючі документи на дане помешкання, а саме договір купівлі-продажу від 19.06.2006 року. Також просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в сумі 34 950 грн., як вартість 1/2 частини майна, яке було придбано в період їх шлюбу та яким заволоділа остання. Крім того просив стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що спірну квартиру він придбав в період шлюбу з ОСОБА_1, проте за власні кошти, які отримав від продажу квартири АДРЕСА_3. При розлученні ОСОБА_1 забрала правовстановлюючі документи на квартиру і вивезла з квартири все придбане під час шлюбу майно.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю, поділ спільної сумісної власності та припинення права на частку в майні відмовлено за безпідставністю.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_5 та поділити її, визнавши право власності по 1/2 частці квартири за кожним.

Зокрема зазначає, що дана квартира була придбана у період їх шлюбу, за спільні кошти (кошти подаровані на їх весіллі, накопичені ними кошти за час ведення спільного господарства та кошти, що надані їх батьками як допомога). Тому вважає, що відповідно до ст. 60 СК України дана квартира є їх спільною сумісною власністю.

Також вказує, що при відчуженні квартири, яка належала відповідачу до шлюбу, останній повертав якийсь свій борг. Ця обставина не заперечувалась відповідачем в судовому засіданні в процесі розгляду даної справи. Крім того, у показах свідків відповідача були зафіксовані розбіжності та неправдиві твердження щодо отримання коштів на купівлю спірної квартири. Проте суд на зазначене уваги не звернув.

Вважає, що суд першої інстанції постановив рішення лише на доводах відповідача, безпідставно відхиливши її доводи. Вказане, на думку позивачки, призвело до неправильного вирішення спору.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 і визнаючи спірну квартиру його особистою власністю та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав доведеним, що дана квартира була придбана в період шлюбу сторін, проте за кошти належні особисто ОСОБА_2

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можливо, з огляду на таке.

За змістом ст.ст.60, 63 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Матеріалами справи доведено, що сторони з 31 січня 2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них 12.06.2005 року народився син ОСОБА_3.

07 жовтня 2014 року рішенням Корольовського районного суду м.Житомира шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина ОСОБА_3 на подальше виховання залишено проживати при матері ОСОБА_1

19 липня 2006 року, тобто у період шлюбу сторін, за договором купівлі-продажу була придбана однокімнатна квартира АДРЕСА_1 (а. с. 8).

ОСОБА_2, обгрунтовуючи зустрічний позов, посилався на те, що вказана квартира була куплена за 22500 доларів США, які одержані ним від продажу квартири, власником якої він являвся до укладення шлюбу з ОСОБА_1

На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 надав суду довідку №1040 від 18.11.2014 року Комунального підприємства „Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації, письмову розписку ОСОБА_4 без дати її складання, а також в процесі розгляду справи в суді надав рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10.06.2015 року, що набрало законної сили згідно ухвали апеляційного суду Житомирської області від 27.08.2015 року (а.с.106, 107, 114, 115).

Наведені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 обставини, зокрема обставини в частині вартості проданої ним квартири за 22500 доларів США та в частині придбання спірної квартири за ці кошти, позивачкою ОСОБА_1 заперечуються. При цьому остання доводить, що відчуження квартири ОСОБА_2 було здійснено за значно меншою сумою, а спірна квартира придбана ними за спільні кошти розміром 28 500 доларів США.

Такі доводи ОСОБА_1 фактично узгоджуються з матеріалами справи.

Так, зміст наданої суду ОСОБА_2 довідки БТІ підтверджує лише те, що він являвся власником квартири АДРЕСА_6 з 29.11.1995 року. В цій же довідці вказано, що квартира відчужена за договором дарування (а.с.61).

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 10.06.2015 року, яке було ухвалене в іншій справі за позовом ОСОБА_2 в процесі розгляду даної справи, визнано удаваним договір дарування даної квартири та визнано, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було вчинено правочин купівлі-продажу квартири.

Проте, даним судовим рішенням не встановлено та не визнано ціну продажу квартири, а саме про те, що продаж здійснено за 22500 доларів США. Суд у мотивувальній частині рішення лише зазначив, що згідно розписок ОСОБА_4 та ОСОБА_2 продаж вчинено за 22500 доларів США (а.с.106, 107, 114, 115).

При цьому, ціну продажу ОСОБА_2 квартири письмова розписка ОСОБА_4 достовірно не підтверджує, оскільки остання про обставини купівлі квартири та про суму її придбання показів суду у даній справі не давала, з цього приводу судом не допитувалась, таких клопотань стороною позивача за зустрічним позовом не заявлялось (а.с.42).

Будь-які інші докази, зокрема про розмір коштів одержаних ОСОБА_2 від продажу належної йому квартири, а також, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, як свідчить надана ОСОБА_1 письмова розписка ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яку суд до уваги не взяв, проте взяв до уваги аналогічну розписку ОСОБА_4, дана квартира АДРЕСА_1 була продана за ціною 28500 доларів США, а не за 22500 доларів США, як стверджує ОСОБА_2 (а.с.116).

Водночас, матеріалами справи підтверджено, що сторони у період шлюбу та придбання спірної квартири проживали разом як сімя, вели спільне господарство, мали дохід від роботи та спільний сімейний бюджет (а.с.65, 66).

Крім цього, 10.07.2006 року, тобто перед датою придбання спірної квартири, ОСОБА_8, який є батьком позивачки за первісним позовом, за кредитним договором одержав 12000 грн., які, як стверджує позивачка, були використані на придбання спірної квартири (а.с.54, 55).

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 купив спірну квартиру АДРЕСА_7 за 22 500 доларів США, які одержав від продажу належної йому квартиру АДРЕСА_6 не грунтується на матеріалах справи, такий висновок у супереч вимог ч.4 ст.60 ЦПК України зроблений судом на припущеннях.

Оскільки ОСОБА_2 не довів факту купівлі спірної квартири за особисті кошти та не спростував доводів позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 про придбання даної квартири у період шлюбу та за спільні кошти, то наявні підстави для визнання даної квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки яких у квартирі є рівними.

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів визнає обгрунтованими, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 із ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовів.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 і в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_1 і зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 365,80 коп. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 121,80 грн. судових витрат.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді