У Х В А Л А

11 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Гуменюка В.І.,
Сеніна Ю.Л.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору, додаткового договору, договору іпотеки, визнання неправомірними змін відсоткової ставки за кредитом та виключення із державних реєстрів записів, пов'язаних із договором іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково: визнано недійсною додаткову угоду № 1/1-1 від 12 липня 2010 року до кредитного договору № CSU0GK00000106 від 26 березня 2008 року, укладену між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», про зміну відсоткової ставки; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 30 вересня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано у частині задоволених позовних вимог та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухвали суду касаційної інстанції та направлення справи на новий касаційний розгляд з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частини 3 статті 203, статей 230, 1056-1 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року, від 4 грудня 2014 року, від 4 лютого 2015 року, дві ухвали від 23 вересня 2015 року та на постанови Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року та від 1 липня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 суди виходили з того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його вимоги про визнання недійсним кредитного договору і з якими закон пов'язує недійсність правочину.

Вимоги в частині визнання недійсною додаткової угоди від 12 липня 2010 року про збільшення відсоткової ставки з 12,59% до 14,62% позивач обґрунтовував недотриманням вимог щодо письмової форми правочину. Судами встановлено, що волевиявлення сторін при укладенні додаткової угоди було вільним, умови угоди погоджені сторонами, ними підписані, вимоги щодо письмової форми договору дотримано.

Позов у частині визнання недійсним договору іпотеки ОСОБА_5 обґрунтовував тим, що предмет іпотеки - трикімнатна квартира загальною площею 59,6 кв. м, житловою площею 37,5 кв. м в м. Умані Черкаської області йому не належить.

Судами встановлено, що спірна квартира належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 24 березня 2008 року, а технічна помилка у назві вулиці не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Разом з тим в наданих як приклади неоднакового застосування норм матеріального права судових рішеннях, зокрема в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року судом встановлено, що в порушення вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Банк додатковою угодою № 1 до спірного договору про споживчий кредит включив положення, які є несправедливими, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобов'язаннях, а графік погашення кредиту взагалі не складався. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року судом встановлено, що формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбулося під впливом інформації, яка не відповідала дійсності, виконання спірного правочину направлено на отримання кредитором прихованого прибутку та виникнення непередбачених втрат у боржника, тобто наявності у діях відповідача умислу.

У справах, судові рішення в яких надані заявником для порівняння (ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 грудня 2014 року, від 4 лютого 2015 року та від 23 вересня 2015 року) судами встановлено, що на час укладення договору іпотеки не було враховано інтереси дитини, яка мала право користування предметом іпотеки, а передача квартир в іпотеку відбулася без згоди органу опіки та піклування. Саме ці обставини і були підставою звернення з позовом.

У постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, наданій як приклад невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, зроблено аналогічний висновок про те, що відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для недійсності правочину.

У постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2012 року зроблено висновок по те, що збільшення відсоткової ставки за кредитним договором у порушення вимог закону відбулося в односторонньому порядку.

Отже, у справі про перегляд якої подано заяву та у справах, судові рішення в яких надані заявником для порівняння, встановлено різні фактичні обставини, наявні різні підстави позову. що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права та про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_5 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору, додаткового договору, договору іпотеки, визнання неправомірними змін відсоткової ставки за кредитом та виключення із державних реєстрів записів, пов'язаних із договором іпотеки до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді: Н.П. Лященко
В.І. Гуменюк
Ю.Л. Сенін