Провадження № 22-ц/773/195/16 Категорія: 39 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю.,

суддів - Завидовської-Марчук О.Г., Мудренко Л.І.,

з участю:

секретаря - Лимаря Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача -ОСОБА_2,

представника відповідача- ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Друга Луцька державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме спадкове майно, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 02 грудня 2015 року позов в даній справі задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1, 5/6 частин житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2, та 5/6 частин земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа, Піддубцівської сільської ради, Луцького району, Волинської області, як на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на ? частину квартири АДРЕСА_1, 1/6 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 та 1/6 частину земельної ділянки, що розташована на території с. Гаразджа, Піддубцівської сільської ради, Луцького району, Волинської області, як на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

На вищевказане рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_7 в інтересах відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм матеріального та процесуального права просив його скасувати в частині визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за заповітом на 5/12 частини квартири АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову в позові.

В запереченні позивач ОСОБА_3 просила відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення без змін, зазначаючи про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 1998 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї: ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_9 Квартиру приватизовано згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с. 55).

29 січня 2007 року подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 склали спільний заповіт, відповідно до якого належну їм на праві спільної сумісної власності частину квартири АДРЕСА_1 заповіли ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла (а.с. 10) і спадщину після її смерті прийняв її чоловік ОСОБА_6, який 21 вересня 2010 року заповів належну йому частку вищезгаданої квартири ОСОБА_3 (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с. 11). Після його смерті 25 листопада 2014 року ОСОБА_2 і 23 квітня 2015 року ОСОБА_3 подали заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини.

Постановою Другої Луцької державної нотаріальної контори позивачу ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_6, а саме на частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 51) через відсутність у неї необхідних правовстановлюючих документів.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Ч. 1 ст. 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні, яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яким передбачено процедуру такої передачі.

Відповідно до п. 5 цього Положення передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або частково) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Ст. 22 КпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, має бути придбане за рахунок заробітку або доходу.

Оскільки безоплатна приватизація житлової площі за своїм правовим змістом не може вважатись придбанням майна за рахунок заробітку (доходу) подружжя, то і майно, набуте шляхом безоплатної приватизації, на думку колегії суддів, не може вважатись спільним майном подружжя.

Отже, спільний заповіт, складений щодо майна, яке не належало покійним батькам сторін як подружжю на праві їх спільної сумісної власності, тобто всупереч ст. 1243 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про визнання спільного заповіту подружжя нікчемним з моменту його вчинення.

Згідно із ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Суд прийшов до правильного висновку, що право на обов'язкову частку в розмірі 1/12 частки (половину частки, яка належала б кожному спадкоємцю у разі спадкування за законом) у спадковому майні після смерті спадкодавця ОСОБА_6 має відповідач ОСОБА_2, як особа пенсійного віку та задовольнив позов ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду в частині визнання за сторонами права власності на спадкове будинковолодіння не оскаржується, тому на предмет законності та обґрунтованості колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі відповідач не навів доводів на спростування вищенаведених висновків суду та не зазначив встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді