Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №311/5770/13-ц Головуючий у 1-й інстанції: Кочева І.В.
Провадження №22-ц/778/309/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Бєлки В.Ю.

Суддів Онищенка Е.А.

ОСОБА_2

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Василівської державної районної адміністрації Запорізької області, про звернення стягнення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2013 року Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Василівської державної районної адміністрації Запорізької області, про звернення стягнення, який згодом було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.04.2007 року між Банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 15604 долари США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23.04.2027 року. Проте, ОСОБА_4 не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась кредитна заборгованість, яка станом на 04.12.2013 року складає 35 467, 89 доларів США.

В рахунок забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором, 25.04.2007 року між Банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 46,50 кв.м., житловою площею 23.30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належить ОСОБА_4 на праві власності.

Враховуючи вищевикладене позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості станом на 04.12.2013 року в розмірі 35 467,89 доларів США за кредитним договором від 25.04. 2007 року, звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. .Шахтарська, 11 кв. 18, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях, незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів та їх дітей, які проживають та зареєстровані у квартирі, яка розташована за адресою: Запорізька область, Василівський район, м. Дніпрорудне, вул. .Шахтарська, 11 кв. 18; стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2015 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 25.04.2007 року в розмірі 35467,89 доларів США, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 25.04.2007 року, а саме: квартиру, загальною площею 46,5 кв.м., житловою площею 23,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях, незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Встановлено початкову ціну реалізації вказаної квартири в розмірі не менше ринкової вартості.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_4 з їх дітьми: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_4 судові витрати в сумі 2833,88 грн., по 1416,94 грн. з кожного на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова станова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Відповідно до ст.З Закону України «Про іпотеку» - іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору .

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір , за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 15 604 дол. США зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості по кредиту, строком до 23 квітня 2027 року. Копія договору є у справі (а.с.14-16). Отримання вказаної суми підтверджено заявою на видачу готівки, квитанцією, ордером-розпорядженням (а.с.17-18).

В цей же день, з метою забезпечення виконання вказаного договору між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник за кредитним договором ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності вказану вище квартиру, площею 46,50 кв.м. ,

Квартира, що є предметом іпотеки була за договором купівлі-продажу куплена ОСОБА_4 також в той же день - 25 квітня 2007 року , копія договору є у справі (а.с.22). При цьому вказані договори іпотеки та купівлі-продажу були укладені за згодою ОСОБА_4 - дружини позичальника.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , які діють в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей - двох синів 2007 та ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровані та проживають у квартирі, яка була куплена та передана в іпотеку, що підтверджено довідкою Дніпрорудненської міської ради (а.с.41), довідкою Василівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (а.с.43), довідкою про склад сім'ї (а.с.44).

Згідно частини 1 статті 61 ЦПК України , обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню.

Сторони у справі визнали , що спірна квартира, є єдиним постійним місцем проживання відповідачів.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 08 вересня 2009 року у справі №2-820/09 (а.с.51-52), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2009 року (а.с.53-55) в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на ту ж квартиру та виселення сім'ї ОСОБА_7 з квартири, мотивованого наявною поточною заборгованістю по тому ж кредитному договору станом 04 лютого 2009 року в сумі 13,49 дол.США - було відмовлено.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 14 червня 2010 року справа № 2-1236/2010 (а.с.56) позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_7 задоволені, стягнуто з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за тим же кредитним договором , яка станом на 19 квітня 2010 року становила 15989. дол.США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 19 квітня 2010 року становило - 133312 грн. коп. Рішення набрало законної сили 25 червня 2010 року. У судовому засідання сторони цю обставину не оспорювали.

Розмір заборгованості за кредитним договором станом на 04 грудня 2013 року у розмірі 35 467,89 доларів США , яка складається з наступного : 12445,46 дол. США - заборговане за кредитом; 8118,88 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом 1516,07 дол.США - заборгованість по комісії; 11668,73 дол.США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання; штрафи відповідно до умов договору: 31,29 дол.США фіксована частина штрафу; 1687,46 дол.США - процентова складова штрафу.

Вказаний розмір заборгованості підтверджено розрахунком, наданим позивачем (а.с. 115-122).

Отже , через неналежне виконання відповідачем ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором , відповідно до ч. 1 ст ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель - позивач у цій справі, має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідачі заперечуючи проти позову посилаються на мораторій.

Проте суд першої інстанції обґрунтовано спростував ці доводи з огляду на наступне.

Так відповідно до положень п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на який посилався відповідач як на підставу для відмови в задоволенні вимог позивача, протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави відповідно до ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки відповідно до ст.5 Закону України «Про іпотеку» , якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обов'язковою умовою застосування цього закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутність у нього іншого нерухомого майна.

Ст. З цього ж Закону передбачено, що його дія обмежена в часі та він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6 - 57 цс 15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів власних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

На теперішній час цей Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є діючим, інший закон, на підставі якого цей закон втратив би чинність - законодавцем не прийнятий.

Крім того, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не встановлено припинення іпотеки, а передбачено лише заборону примусового стягнення нерухомого майна. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове стягнення на майно має місце на стадії примусового виконання рішень суду в межах виконавчого провадження.

Таким чином посилання апеляційної скарги на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» як на підставу відмови в задоволенні позову - є помилковим, викликаним невірним трактуванням юридичних норм відповідачем.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: