АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7022/16 Справа № 204/4837/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю. при секретарі Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Виробниче обєднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ДП «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» з позовом про стягнення компенсації за щорічну невикористану відпустку за період з 22.07.2004р. по 19.03.2014р., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 5000грн. на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на вказаному підприємстві він працював з 19.08.1960р. по 19.03.2014р. У грудні 2013 року він надав у бухгалтерію підприємства довідку про встановлення йому ІІ групи інвалідності з 22.07.2004р. Відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про відпустки» інвалідам І та II групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів. Вважав, що підприємством порушено його право на таку відпустку та на отримання її компенсації при звільненні 19.03.2014р. у звязку з його виходом на пенсію по ст.38 КЗпП України.

Рішенням Красногвардійського райсуду м.Дніпропетровськ від 10.08.2016р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 за такими підставами.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

За відомостями трудової книжки ОСОБА_2 з 19.08.1960р. перебував у трудових відносинах з ДП «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова». 19.03.2014р. ОСОБА_2 звільнився з ДП «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова» за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України (а.с.9-10,27).

Згідно посвідчення з 03.01.2003р. ОСОБА_2 є пенсіонером за віком (а.с.6). Згідно довідки МСЕК серія МСЕ-ДНА-01 №424317 від 28.07.2004р. ОСОБА_2 як пенсіонеру з 22.07.2004р. встановлено II групу інвалідності за загальним захворюванням безстроково (а.с.8).

За відомостями ДП «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова» у період з 2004р. по 2012р. ОСОБА_2 надавалась щорічно відпустка тривалістю 31 календарних днів, а за період 2013 року, після надання ним довідки МСЕК про встановлення інвалідності - тривалістю 37 календарних днів (а.с.26).

Згідно ч.1 ст.74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, надаються щорічні (основна та додаткова) відпустки із збереженням на їх період місця роботи і заробітної плати. За положеннями ч.7 ст.6 Закону України «Про відпустки» інвалідам І та II групи надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів. Відповідно до вимог ч.5,7 ст.79 КЗпП України конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, а невикористана її частина має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Вимогами ч.1 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Враховуючи встановлені обставини про відсутність порушень ДП «Виробниче обєднання Південний машинобудівний завод ім.О.М.Макарова» при наданні ОСОБА_2 щорічної відпустки на як інваліду ІІ групи лише з часу предявлення ним довідки МСЕК про встановлення цієї інвалідності у грудні 2013 року, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з 2004 року, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди за їх необґрунтованістю відповідно до ст.ст.83,116,117,237-1 КЗпП України.

Проте відмовивши у задоволенні позовних вимог за їх необгрунтованістю, суд першої інстанції навів у рішенні і іншу, додаткову підставу відмови у позові - за пропуском позивачем без поважних причин строку звернення до суду з вказаним позовом. Однак друга підстава відмови у задоволенні позову, який є необґрунтованим, зайва та підлягає виключенню, а рішення суду першої інстанції у звязку з цим - зміні відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України з частковим задоволенням апеляційної скарги.

В іншій частині апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. Судом встановлено та не спростовано того, що з часу встановлення у 2004 році інвалідності ІІ групи і до грудня 2013 року ОСОБА_2 не повідомляв підприємство про факт своєї інвалідності та не заявляв про своє право на отримання щорічної відпустки саме як інвалідом ІІ групи. А тому безпідставними є посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що саме підприємство мало повідомити його про право на таку відпустку. Довідка МСЕК видана ОСОБА_2 як пенсіонеру за загальним захворюванням і доказів тому, що підприємство знало про неї та про встановлення ОСОБА_2 у 2004 році інвалідності ні матеріали справи, ні апеляційна скарга не містять. І навпаки, як свідчать матеріали справи та заявлено самим позивачем, саме з моменту надання ним підприємству вказаної довідки МСЕК у грудні 2013 року підприємство відразу виконало передбачений законом обовязок щодо надання йому відпустки як інваліду ІІ групи. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що підприємство після цього мало компенсувати і інші невикористані дні відпустки за минулий час безпідставні. У спірний період ОСОБА_2 фактично не використовував щорічну відпустку як інвалід ІІ групи виключно за своїм волевиявленням, а не з вини підприємства. За положеннями ч.1 ст.12, ч.1 ст.15 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на свій розсуд та має право на захист лише у разі його порушення. Посилання ОСОБА_2 на свою правову необізнаність з вказаного питання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як свідчать відомості трудової книжки ОСОБА_2 з 03.08.1995р. та на час встановлення йому інвалідності займав на підприємстві посаду начальника технічно-нормувального бюро та за п.7.5. Положення про технічно-нормувальне бюро за своєю посадою відповідав саме за дотримання законодавства при визначенні тривалості щорічних і додаткових відпусток (а.с.25). Таким чином, судом не встановлено ні вини підприємства, ні факту порушення підприємством трудових прав позивача, а тому підстав для стягнення компенсації за невикористання ним вказаних відпусток дійсно не вбачалось, як і для застосування до підприємства передбачених ст.ст.116,117 КЗпП України санкцій за невиплату з вини підприємства працівнику при звільненні належних йому грошових сум та для відшкодування за ст.237-1 КЗпП України моральної шкоди за порушення трудових прав.

Враховуючи зазначене, підстав для скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровськ від 10 серпня 2016 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Каратаєва Л.О. Ткаченко І.Ю.