Ухвала

іменем україни

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про розірвання договору довічного утримання та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила розірвати договір довічного утримання (догляду) від 23 червня 2006 року, укладений між нею та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори Шпак О.В. та зареєстрований 10 липня 2009 року в реєстрову книгу № 01724-199 за № 315; виселити відповідачів разом із їхніми неповнолітніми дітьми із квартири АДРЕСА_1 до квартири за місцем їх реєстрації.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 23 червня 2009 року між сторонами укладено зазначений договір, відповідно до якого відповідачі взяли на себе обов'язок надавати довічне утримування, забезпечувати харчуванням, доглядом, наданням необхідної допомоги, здійснювати прибирання та поточний ремонт квартири, оплачувати витрати, пов'язані з утриманням, ремонтом та користуванням квартирою. Суму зазначеного матеріального забезпечення сторони встановили у розмірі 1 тис. грн щомісячно. Відповідачі зробили ремонт у більшій кімнаті квартири та разом зі своїм неповнолітнім сином, 2004 року народження, вселилися до неї. Спочатку відповідачі належним чином виконували умови договору, крім одного - сплати щомісячного забезпечення, проти чого позивач не заперечувала. Однак після 2012 року, після народження у відповідачів другої дитини, ставлення відповідачів до неї змінилося, вони не виконують своїх зобов'язань за договором, обмежують її у спілкуванні зі своїми знайомими, користуванням місцями загального користування, здійснили ремонт у своїй кімнаті, оминувши кімнату позивача, яка перебуває у занедбаному стані. Крім того, жодного разу з моменту укладення договору вони не надавали щомісячної суми матеріального забезпечення з урахуванням індексації. Тому просила розірвати зазначений договір.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання (догляду) від 23 червня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори Шпак О.В., зареєстрований 10 липня 2009 року у реєстрі за № 5-665, зареєстрований у реєстрі БТІ в реєстрову книгу № 01724-199 за № 315.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом із їхніми неповнолітніми дітьми із квартири АДРЕСА_1 до квартири за місцем їх реєстрації.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_5, від імені якої діє представник ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.

Відповідно до ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Задовольняючи зазначений позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку відповідно до вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

На підставі наявних у справі доказів суд установив, що відповідачі не виконують належним чином взятих за договором зобов'язань, належного утримання позивачу не надають, поточного ремонту із поліпшенням умов проживання саме позивача не здійснюють, при цьому в зазначеній квартирі створено такі умови, за яких позивач вимушена обмежувати себе у раніше звичному способі проживання у квартирі, фактичній ізоляції.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи, а саме: неправильне застосування судами ст. ст. 755, 756 ЦК України; порушення норм процесуального права (ст. ст. 212, 303 ЦПК України), на правильність висновків судів не впливають, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

І.К.Парінова