Справа № 373/1854/15-ц Головуючий у І інстанції Керекеза Я. І.
Провадження № 22-ц/780/959/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 11.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановила:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачки, розмір якого збільшив у листопаді 2015 року, в якому посилався на те, що 01 червня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого він передав відповідачці в борг грошові кошти у розмірі 8000 доларів США під 11% річних, а відповідачка зобовязалася повернути йому зазначені грошові кошти до 01 лютого 2014 року.

Однак, відповідачка свої зобовязання за договором позики не виконала, кошти не повернула. У звязку з чим позивач звернувся в суд з даним позовом і просив стягнути з відповідачки на його користь борг з основного зобовязання за договором позики в розмірі 7139,54 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05 листопада 2015 року становить 164790,83 грн.

Крім того, просить стягнути з відповідачки 11% від суми позики за період з 01 червня 2012 року по 01 лютого 2014 року в розмірі 2899,94 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05 листопада 2015 року становить 66934,77 грн., 3 % річних від простроченої суми позики в розмірі 537,08 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05 листопада 2015 року становить 12396,52 грн., та судові витрати.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10576,56 доларів США боргу, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становить 242149,52 грн., в тому числі: 7139,54 доларів США основного боргу, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становить 163459,25 грн.; 2899,94 доларів США 11% за користування позикою, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становить 66393,91 грн., та 537,08 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становить 1229,68 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 2317,44 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення, ухвалити нове рішення, позов ОСОБА_3 задовольнити частково. Стягнути з неї на користь позивача 44700,00 грн. боргу, в іншій частині позову відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не взяв до уваги той факт, що дану розписку від 01.06.2012 року про отримання від ОСОБА_3 8000 доларів США вона написала під психологічним впливом та погрозами від останнього, фізичною розправою над нею та її дітьми. Даний факт підтвердили в судовому засіданні свідки, а також по даному факту відкрито кримінальне провадження.

Також суд не взяв до уваги той факт, що в судовому засіданні відповідачка визнала, що у 2010 році брала в борг у ОСОБА_3 64000 грн. на невизначений строк для добудови будинку, а дану розписку від 1 червня 2012 року вона написала під погрозами ОСОБА_3 фізично розправиться з нею та її дітьми. Вважає, що у неї існує борг перед позивачем у розмірі 44700 грн. з урахуванням того, що частково повернула борг в сумі 19300 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала своїх зобовязань за договором позики і не повернула позивачу борг у зазначений строк.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 червня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці в борг грошові кошти у розмірі 8000 доларів США під 11% річних, а відповідачка зобовязалася повернути йому зазначені грошові кошти до 01 лютого 2014 року.

Дана обставина підтверджується оригіналом розписки від 01 червня 2012 року, з якої убачається, що ОСОБА_2 взяла у борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 8000 доларів США, що в еквіваленті становить 64000 грн., під 11% річних. Зобовязалася повернути через один рік і вісім місяців з 1 червня 2012 року до 01 лютого 2014 року. (а. с. 12).

Судом встановлено, що у зазначений строк ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань за даним договором позики не виконала, грошові кошти у повному обсязі не повернула.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 частково сплатила позивачу борг за договором позики і ОСОБА_3 визнав, що дійсно відповідачка повернула йому 860,46 доларів США. Дана сума була вирахувана шляхом переведення гривні в долари за офіційним курсом НБУ на кожен день відправлення коштів.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Судом вірно встановлено, що позивач надав суду оригінал розписки і відповідачка не оспорює факту її написання, в якій вона власноручно зазначила суму позики 8000 доларів США, а також порядок та строк виконання даного зобовязання.

З урахуванням вищезазначеного судом вірно не взято до уваги доводи відповідачки щодо неправомірності надання позивачем коштів в іноземній валюті, отримання коштів в національній валюті, а не доларах США, та написання даної розписки під психологічним впливом та погрозами фізичною розправою над нею та її дітьми.

Судом також вірно встановлено, що відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що написала дану розписку під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини; розписка є дійсною і не оспорювалася нею в судовому порядку за правилами ст. 1051 ЦК України.

За таких обставин, оцінивши всі докази в їх сукупності, суд дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 7139,54 доларів США з урахуванням поверненої суми 860,46 доларів США за зазначеною розпискою підлягають задоволенню, оскільки розмір боргу підтверджується наданою позивачем розпискою та довідками про офіційний курс валют, визначений розпискою строк для повернення позики закінчився, а наявність у позивача боргової розписки свідчить про невиконання відповідачем своїх зобовязань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З урахуванням положень даної статті, суд вірно не взяв до уваги доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем підстав для стягнення 11% від суми позики у розмірі 2899,94 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становить 66393,91 грн., оскільки це право позичальника прямо передбачено ст. 1048 ЦК України і такий розрахунок здійснений позивачем відповідно до вимог чинного законодавства.

За змістом ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15, який відповідно до ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд не вбачав підстав відступати від вищевикладеної правової позиції і дійшов вірного висновку, що 3% річних від простроченої суми за період з 1 лютого 2014 року по 10 грудня 2015 року складає 537,08 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.12.2015 року становить 1229,68 грн.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення суми боргу за договором позики, процентів від суми позики та 3% річних від простроченої суми за період з 1 лютого 2014 року по 10 грудня 2015 року з підстав, передбачених ст. ст. 625, 1046, 1048, 1049-1050 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги той факт, що дану розписку від 01.06.2012 року позивачка написала під психологічним впливом та погрозами від позивача фізичною розправою над нею та її дітьми, та що в неї існує борг перед позивачем в розмірі 44700 грн. не заслуговують на увагу, оскільки відповідачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді