Справа № 464/2696/15 Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/732/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; В.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар - Симець В.І.,

з участю: представника ПАТ «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2015 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановила:

рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2015 року вказаний позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 27.06.2007 р., посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № Д-1027, а саме на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, яка складається з трьох житлових кімнат і кухні, житловою площею 41,3 кв. м., загальною площею 56,4 кв. м., яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 26.04.2002 р. ОСОБА_7 державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 6-1663, зареєстрованого 14.05.2002 р. Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, про що 14.05.2002 р. видане реєстраційне посвідчення на бланку серії КММ № 075610 та записане в реєстрову книгу № 68 за реєстровим № 54309, з метою погашення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 2517 від 28.06.2007 р., боржником по якому виступає ОСОБА_5, розмір якої станом на 24.03.2015 р. становить 37 995, 84 доларів США, з них: залишок строкового кредиту 20 461,96 доларів США; залишок прострочених платежів по кредиту 11 952,34 доларів США; залишок простроченої заборгованості по відсоткам 1 778,76 доларів США; сума нарахованої пені по кредиту 2 548,22 долари США; сума нарахованої пені по відсотках 550,71 доларів США; 3% річних від простроченої суми по тілу кредиту та відсоткам 380 доларів США, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки 879 100 грн., що визначена на підставі висновку про вартість майна, складеного 16.03.2015 р. субєктом оціночної діяльності ТзОВ «Термін ЛТД». Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів для задоволення грошових вимог позивача в сумі 37 995,84 доларів США, що в гривневому еквіваленті згідно з офіційним курсом НБУ станом на 23.10.2015 р. становить 846 569,54 грн.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Михайліфвну з квартири АДРЕСА_1.

Зазначено, що рішення суду не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнуто з відповідачів на користь позивача судові витрати у розмірі по 1 948,80 грн. з кожного.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_3, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним. Так, зокрема, заявник зазначає, що при винесені рішення судом не було враховано, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено звернення стягнення на нерухоме майно, надане як забезпечення споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, заявник зазначає, що судом не враховано вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК, відповідно до якої не може бути виселено громадян із жилих приміщень, які є предметом іпотеки, придбаних не за рахунок кредитних коштів, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Відповідачі, в тому числі заявник, у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення щодо часу та місця розгляду справи.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення вимог заявника.

Встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Львівське міське відділення № НОМЕР_1 «Ощадбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_5 27 червня 2007 року укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 2517, згідно умов якого Банк зобовязався надати Позичальнику кредит в сумі 46 390 доларів США, а останній зобовязався повернути кредит до 27 червня 2017 року, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором (а.с.12-14).

31 березня 2008 року між сторонами укладено Додатковий договір № 1 до Договору відновлювальної кредитної лінії № 2517 від 27 червня 2007 року, відповідно до якого Банк зобовязався надати Позичальнику кредит в сумі 59 190 доларів США, а останній зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13% та сплатити в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором інші платежі (а.с.15).

27 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавець, з метою забезпечення належного виконання Позичальником Договору відновлювальної кредитної лінії, передала Банку в іпотеку квартиру № 51, яка складається з трьох житлових кімнат жилою площею 41,3 кв. м. та кухні, та розташована в будинку № 5-б по вулиці Липова Алея в м. Львові. Загальна площа квартири становить 56,4 кв. м. (а.с.16-18).

У звязку з укладенням 31 березня 2008 року між Банком та Позичальником Додаткового договору № 1 до Договору відновлювальної кредитної лінії № 2517 від 27 червня 2007 року, 31 березня 2008 року між Банком та Іпотекодавцем укладено Договір про внесення змін та доповнень до вищевказаного Іпотечного договору (а.с.19).

Іпотечним договором передбачено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобовязання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п. 3.1.3; 4.2; 4.3; 6.1). Іпотека діє до припинення основного зобовязання (п.6.3). Договір іпотеки сторонами не оскаржується.

Встановлено, що Банк свої зобовязання за вказаним вище договором виконав повністю, передавши у розпорядження позичальника обумовлену договором суму кредитних коштів, що не заперечується сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Встановлено, що Позичальник не виконав свої зобовязання. Так, відповідно до розрахунку заборгованості, який сторонами не оспорюється, у звязку з неналежним виконанням Позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, станом на 24 березня 2015 року заборгованість по кредитному договору становить 37 995,84 долари США , в тому числі: 20 461,96 доларів США залишок строкового кредиту; 11 952,34 долари США - залишок прострочених платежів по кредиту; 323,85 доларів США - залишок нарахованих відсотків за користування кредитом; 1 778,76 доларів США залишок простроченої заборгованості по відсоткам; 2 548,22 доларів США - сума нарахованої пені по кредиту; 550,71 доларів США - сума нарахованої пені по відсотках; 380 доларів США - 3% річних від простроченої суми по тілу кредиту та відсоткам (а.с. 35-38).

Задовольняючи позов, враховуючи вимоги норм ст. ст. 509, 526, 553 623-625, 1054, 1055 ЦК України районний суд вірно виходив із того, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому право позивача підлягає захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

В той же час, районний суд вірно зазначив, що рішення суду не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки цей закон забороняє примусове стягнення чи відчуження нерухомого майна, переданого в заставу чи іпотеку на забезпечення виконання кредитних договорів, отриманих в іноземній валюті.

Так, згідно з пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі ОСОБА_8 України «Про мораторій»), який набув чинності 7 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

ОСОБА_8 не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідачів іншого житла на праві власності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини пятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

За загальним правилом ч. 1 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відтак, суд вірно прийшов до висновку про задоволення вимог в цій частині, а тому доводи заявника щодо скасування рішення в цій частині є необґрунтованими.

Рішення районного суду в цій частині відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України 18.11.15, справа № 6-1385 цс15 та 25.11.15, справа № 6-1249 цс15.

В той же час, рішення районного суду щодо виселення відповідачів із спірної квартири, яка є предметом іпотеки, не відповідає нормам матеріального права.

Встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не за кредитні кошти, які отримав позичальник за вказаним вище кредитним договором.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Зазначене знайшло і в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах Верховного суду України 25.11.15, справа № 6-1061 цс15 та 16.12.15, справа № 6-1469 цс15.

Відповідно до ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції в цій частині неправомірно задоволені вимоги позивача про виселення з предмету іпотеки, без надання іншого постійного житла.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2015 року в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.

В решті частині рішення районного суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_9