АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/4553/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/380/К/16 суддя: Прасолов В.М.
Категорія - 27 (І) Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Чорнобук В.І.,

суддів - Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

при секретарі - Євтодій К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання договору недійсним, -

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2,

позивач ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Альфа-Банк» - ОСОБА_5,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 08 травня 2008 року ОСОБА_2 уклав кредитний договір №700006752 з ПАТ «Альфа-Банк». Однак, ретельно і уважно перечитавши та вивчивши цей договір, проаналізувавши законодавство України, що стосується правовідносин між сторонами, які склалися в процесі укладання та виконання умов договору, позивачі вважають, що при укладанні договору відповідач порушив вимоги законодавства України.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору сума та валюта кредиту 38 361,07 доларів США, однак банк не мав права укладати кредитні договори в іноземній валюті. Також, чинним законодавством не передбачена можливість надання банком-резидентом кредитів у іноземній валюті іншому резиденту для розрахунків на території України.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, вважають, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки містять істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивачів, як споживачів кредитних послуг. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, що передбачають погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України, банк покладає виключно на позичальника за кредитним договором. ПАТ «Альфа-Банк» змінюючи в односторонньому порядку умови договору щодо розміру відсоткової ставки з 14.5 % до 16.5 % річних, без попередження позивача та поручителя, порушив пункти 6 та 8 кредитного договору та вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Укладений кредитний договір від 08 травня 2008 року є удаваним правочином, оскільки його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме: було здійснено надання кредиту в національній валюті України гривні в сумі 182 100 грн., які були перераховані відповідачем продавцю автомобіля ТзОВ «ГрандПрі».

Враховуючи, що спірний кредитний договір суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим вимогам чинного законодавства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили суд визнати недійсним кредитний договір, укладений 08 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Альфа-Банк» та застосувати наслідки недійсності договору, а саме зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» повернути ОСОБА_2 сплачену за кредитним договором від 08 травня 2008 року суму у розмірі 54 550,92 доларів США, а ОСОБА_2 повернути ПАТ «Альфа-Банк» кошти в розмірі 182 100 грн.; зобов'язати ПАТ «Альфа-Банк» вилучити позивача ОСОБА_2 з чорного списку боржників з бази даних Бюро Кредитних історій

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, суд першої інстанції не взяв до уваги того факту, що відповідачем не були надані документи, які були витребувані ухвалою суду за клопотанням позивача. Також суд не врахував, що ПАТ «Альфа-Банк» не надав доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти за кредитним договором від 08 травня 2008 року дійсно були надані позивачу у сумі обумовленій договором. На думку ОСОБА_2, надані ним докази, доводять, що грошові кошти за кредитним договором він не отримував, а відповідач перевівши суму в розмірі 182 100 грн. продавцю автомобіля, приховав кредитний договір в національній валюті України гривні. Меморіальні ордери надані ПАТ «Альфа-Банк» не відповідають дійсності та містять розходження з умовами кредитного договору. Суд неправильно застосував норми матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про те, що наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії НБУ. Крім того, висновки суду про те, що спірний договір не містить несправедливих умов не відповідають обставинам справи, а відповідність оспорюваного правочину вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі не встановлювалась.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити, представника відповідача ПАТ «Альфа-Банк», який заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2008 року позивач ОСОБА_2 подав заяву до ЗАТ «Альфа-Банк» правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» (том 1, а.с.221-253), на відкриття поточного рахунку в доларах США та заяву на отримання кредиту в доларах США, зазначивши, що умови договору йому зрозумілі. (том 1, а.с.170-172)

08 травня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №700006752, згідно якого відповідач зобовязався надати позивачу кредит у розмірі 38 361,07 доларів США, строком до 09.05.2015 року, а позивач прийняв на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 14,50 % річних та здійснювати погашення кредиту кожного місяця рівними частинами в сумі 730 доларів США. (том 1, а.с.254-255)

Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором, видавши відповідачу кошти в розмірі 38 361,07 доларів США, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника 6752 відкритий позичальником у ЗАТ «Альфа-Банк», що підтверджується меморіальним валютним ордером №47173 від 12.05.2008 року. (том 1, а.с.215) В той же день вказані грошові кошти були перераховані ОСОБА_6 на рахунок відповідача для здійснення операції з продажу валюти, а виручені кошти у сумі 182 100 грн. 00 коп. перераховані банком на рахунок ТзОВ «ГранПрі» з метою оплати за транспортного засобу MAZDA 5, 2008 року випуску. (том 1, а.с.216-218)

В забезпечення виконання всіх зобовязань за вказаним кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №700006752-П від 08 травня 2008 року, згідно якого поручитель взяла на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням ОСОБА_2 (том 1 а.с.256-257).

На виконання вказаного кредитного договору ОСОБА_2 сплатив ПАТ «Альфа-Банк» 54 550,92 долари США. (а.с.127-156)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався ст.203, 215, 216, 235 ЦК України та виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання спірного кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Таким чином, встановивши наявність у ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк» наявність на момент укладення кредитного договору від 08 травня 2008 року банківської ліцензії №61 виданої НБУ 03 грудня 2001 року (том 1, а.с.86) та письмового дозволу №61-4 від 25 червня 2007 року на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку (а.с.87-89) дійшов вірного висновку про те, що на моменту укладення між сторонами кредитного договору відповідач мав право здійснювати банківські операції з валютними цінностями.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про те, що наявність банківської ліцензії та дозволу НБУ є достатньою умовою для надання кредитів в іноземній валюті, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії НБУ, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Відповідно до розяснення наданих у п.11 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України)

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів.

Згідно з п.п. 3.7., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

На думку колегії суддів, позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит має бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на кожній сторінці оспорюваного договору. Дані обставини підтверджуються умовами спірного договору (том 1, а.с.254-255)

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Разом з тим, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Посилання ОСОБА_2 на те, що висновки суду про те, що спірний договір не містить несправедливих умов не відповідають обставинам справи, а відповідність оспорюваного правочину вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» взагалі не встановлювалась, відхиляються колегією суддів, оскільки позивач під час укладення оспорюваного кредитного договору висловлював свою волю на отримання кредиту в доларах США та маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, не міг не усвідомлювати, що курс національної валюти України гривні до долара США не є незмінним, так як стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому міг і повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що грошові кошти за кредитним договором він не отримував, а відповідач перевівши суму в розмірі 182 100 грн. продавцю автомобіля, приховав кредитний договір в національній валюті України гривні, також не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вони спростовуються п.2.7 кредитного договору від 08.05.2008 року, яким встановлено порядок надання кредиту. Зокрема вказаним пунктом передбачено, що не пізніше наступного банківського дня після отримання банком документів, зазначених у розділі 2, кредит надається однією сумою в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника 6752, відкритий позичальником у кредитора.

Також у даному пункті вказано, що у разі надання кредиту у валюті кредиту доларі США позичальник здійснює продаж іноземної валюти, отриманої як кредитні кошти за договором, за безготівковим курсом, встановленим банком на день здійснення валютообмінної операції та одразу зараховує отриману в результаті такої операції суму в результаті такої операції суму в національній валюті України на поточний рахунок. Сторони узгодили, що позичальник в порядку договірного списання доручає банку перерахувати кошти, в тому числі виручені від продажу валюти з поточного рахунку позичальника за наступними реквізитами: у сумі 182 100 грн. на рахунок продавця ТзОВ «ГранПрі» з метою оплати за транспортний засіб за договором купівлі-продажу №219 від 07.05.2008 року. (том 1, а.с.128)

Проведення відповідачем вказаних операцій щодо отримання позивачем ОСОБА_2 грошових коштів у безготівковій формі у сумі 38 361,07 доларів США, перерахування даних коштів для вільного продажу валюти, зарахування коштів від продажу валюти на рахунок позивача та перерахування їх в рахунок ТзОВ «ГранПрі» оплати автомобіля MAZDA 5, 2008 року випуску за договором купівлі-продажу №219 від 07.05.2008 року підтверджується відповідними меморіальними ордерами від 12 травня 2008 року №47173, №47177, №59745, №47176. (том 1, а.с.215-218) Тому колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що ПАТ «Альфа-Банк» не надав доказів на підтвердження того факту, що грошові кошти за кредитним договором від 08 травня 2008 року дійсно були надані позивачу у сумі обумовленій договором, а меморіальні ордери надані ПАТ «Альфа-Банк» не відповідають дійсності та містять розходження з умовами кредитного договору. Крім того, факт отримання позивачем грошових коштів за спірним кредитним договором підтверджується також здійсненням ОСОБА_2 платежів спрямованих на погашення тіла кредиту і сплати процентів відповідно до умов даного договору у загальній сумі 54 550,92 долари США. (том 1, а.с.127-156)

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу. Доводи викладені в апеляційній скарзі не містять підстав для її задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: