Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Кваша С.О. з участю позивача ОСОБА_1, третьої особи ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївського міськвиконкому, реєстраційної служби Головного управління юстиції в Миколаївській області (треті особи: ОСОБА_2, Миколаївська міська рада) про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, повернення майна у комунальну власність,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів, просила скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а також поновити статус зазначеної квартири, як комунальної форми власності та здійснити реєстрацію права власності на квартиру за територіальною громадою м. Миколаєва. Згідно останніх уточнень від 11 квітня 2016 року позивач просила визнати недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, укладені 25 грудня 2012 року та 28 грудня 2012 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та ОСОБА_6 і ОСОБА_3, відповідно; а також скасувати державну реєстрацію прав власності на квартиру за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 В обґрунтування позову ОСОБА_1 послалась на ті обставини, що її колишній чоловік ОСОБА_5 в порушення її права користування квартирою № 23 будинку № 106 по вул. Чкалова в м. Миколаєві, одноособово приватизував дане житло, яке в подальшому відчужив ОСОБА_6, яка, в свою чергу, продала квартиру ОСОБА_3 У такий спосіб було також порушене її (ОСОБА_1М.) право на приватизацію спірного майна в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Як на одну з правових підстав задоволення позову позивач послалась на те, що спірні правочини укладені в порушення п. 1 ст. 203 ЦК України.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, суду пояснила, що з часу отримання квартири АДРЕСА_1 у 1991 році на сім'ю у складі трьох осіб, вона з сином ОСОБА_2 постійно в ній проживають та нею користуються. З того часу постійного місця проживання не змінювали. Проте, за позовом ОСОБА_5 їх було визнано такими, які втратили право користування житловим приміщенням. Після цього ОСОБА_5 оформив приватизаційні права на квартиру на себе особисто та в подальшому продав. Про такі обставини їй (ОСОБА_1М.) стало відомо вже після того, як до квартири намагався вселитися новий власник. ДО цього часу жоден з потенційних покупців квартиру не оглядав та взагалі сторонні особи квартиру не відвідували. На її (ОСОБА_1М.) звернення заочне рішення суду було скасоване, та 30 квітня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, які втратили право користування житлом - відмовлено. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року скасовані також розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 1733-р від 13 грудня 2012 року про приватизацію спірної квартири на ім'я ОСОБА_5 та свідоцтво про його право власності на квартиру.

Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_2 - вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Суду дав пояснення, аналогічні поясненням позивача.

Представник відповідача проти позову заперечував за його безпідставністю. Просив застосувати до спірних правовідносин, - в частині уточнених позовних вимог, наслідки пропуску строку позовної давності за зверненням до суду за захистом порушеного права.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно ордеру на житлове приміщення № 581 серії 008474, виданому 23 вересня 2004 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, право користування квартирою № 23 будинку № 106 по вул. Чкалова в м. Миколаєві належить ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с. 10).

Як слідує з рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року, заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 вересня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було визнано такими, які втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою № 23 по вул. Чкалова, 106 в м. Миколаєві. Після набрання вищевказаним заочним рішенням законної сили, 13 листопада 2012 року за заявою ОСОБА_5 позивача та їх сина ОСОБА_2 знято з реєстрації у спірній квартирі. 14 листопада 2012 року ОСОБА_5 звернувся до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, яким 13 грудня 2012 року винесене розпорядження № 1733 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5 та йому видане свідоцтво про право власності на квартиру за реєстровим № 777/ж. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2013 року заочне рішення суду від 25 вересня 2012 року скасоване, а рішенням суду від 30 квітня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року, що набрало законної сили 13 грудня 2013 року, скасоване розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради № 1733-р від 13 грудня 2012 року про приватизацію квартири АДРЕСА_2, видане на ім'я ОСОБА_5, а також скасоване свідоцтво про право власності на житло за реєстровим № 777/ж, видане ОСОБА_5 (а.с. 14-16)

З представлених суду копій договорів купівлі-продажу (а.с. 7-9) вбачається, що після отримання у вищезазначеному порядку свідоцтва про право власності, ОСОБА_5 25 грудня 2012 року, тобто менше ніж через два тижні після приватизації, уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 75800 грн. 00 коп., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1872. В свою чергу, ОСОБА_6 вже 28 грудня 2012 року уклала договір купівлі-продажу цієї ж квартири з ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 6208.

Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як зазначено в пунктах 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу п. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені вчиненням правочину.

Судом установлено, що вчиненим ОСОБА_5 правочином - договором купівлі-продажу, згідно якого він відчужив квартиру ОСОБА_6, були порушені права позивача, як користувача цієї квартири, як об'єкту комунальної власності, а також право на приватизацію цієї квартири в порядку Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", оскільки такого права вона фактично позбулася і викладене доводить те, що спірний правочин за своїм змістом суперечить законодавству України.

Таким чином, договір купівлі-продажу від 25 грудня 2012 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1872 має бути визнаний судом недійсним із застосуванням наслідків недійсного правочину, а саме: шляхом повернення квартири АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва.

У визнанні недійсним подальшого договору купівлі-продажу квартири № 23 будинку № 106 в м. Миколаєві суд потреби не вбачає, оскільки ці правовідносини у разі спору між їх сторонами можуть бути вирішені судом у самостійному провадженні за позовом особи, права якої порушені.

Вирішуючи питання щодо повернення квартири до комунальної власності, суд виходить з того, що відповідачем ОСОБА_3 не представлено суду у встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він є добросовісним набувачем, а тому майно не може бути витребуване в нього. Обставини справи свідчать про протилежне, а саме: ні покупець ОСОБА_6, ні покупець ОСОБА_3 перед купівлею нерухоме майно не оглядали, даних про те, чи мають право інші особи користування квартирою, яку вони бажають придбати не з'ясовували, права власності на квартиру передані від передостаннього власника останньому у вкрай стислі строки. Такі факти не дають суду підстав вважати ОСОБА_3 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1.

Не підлягає задоволенню заява представника відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків строку позовної давності, оскільки законність договору купівлі-продажу від 25 грудня 2012 року тільки в даній справі позивачем оспорюється з листопада 2014 року, а відтак трирічний строк давності для звернення до суду за захистом порушеного права, навіть з урахуванням уточнених вимог, заявлених у квітні 2016 року, для позивача не сплинув.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача слід стягнути 538 грн. 00 коп. судового збору

Керуючись ст. 203, 215 ЦК України, ст. 10, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 25 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1872.

Повернути квартиру АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Миколаєва, визнавши право власності на цю квартиру за Миколаївською міською радою.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 538 (п'ятсот тридцять вісім) грн. 00 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано позивачем до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя О.В. Батченко