У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Донецької області від 3 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив ході розгляду справи та просив поновити строк позовної давності як такий, що пропущений з поважних причин та відповідно до ч.1 ст.225 і ч.1 ст.231 ЦК України визнати недійним договір дарування жилого будинку АДРЕСА_2, укладений між ним та відповідачем, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори 22 березня 2008 року, номер за реєстром 653.

Позов мотивовано тим, що договір дарування укладено позивачем під психологічним тиском відповідача, який є його сином, у зв'язку з хворобливим станом здоров'я він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, внаслідок перенесених у 2003, 2005, 2008 роках ішемічних інсультів.

Ухвалою Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання договору недійсним в частині визнання оскаржуваного договору дарування недійсним з підстав, передбачених ст.231 ЦК України, за заявою позивача, залишено без розгляду.

Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 653. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 3 червня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погоджуючись з даним рішенням суду апеляційної інстанції подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати із залишенням в силі рішення місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов виходив з того, що наявність правових підстав для визнання недійсним відповідно до ст.225 ЦК України договору дарування житлового будинку, укладеного між сторонами, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведення якої було обов'язковим відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та яким встановлено, що ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім того, судом прийнято до уваги і свідчення допитаних в судовому засіданні свідків, які показали, що на початку 2008 року стан здоров'я ОСОБА_5 був незадовільний, останній проявляв не звичну для нього поведінку, плутався в словах та іменах. З урахуванням стану здоров'я позивача, наявність у нього ряду хронічних захворювань та періодичне перебування на лікуванні, що підтверджується письмовими доказами, суд дійшов висновку, що строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, тому у відповідності зі ст.267 ч.5 ЦК України не застосовував до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що експертний висновок не є беззаперечним фактом, а є одним із доказів, який повинен оцінюватися у сукупності з іншими доказами у справі. Обґрунтовуючи та надаючи пояснення щодо психічного стану ОСОБА_5 та фактів, які встановлені та виявлені при дослідженні об'єкту експертизи, члени експертної комісії виходили з аналізу матеріалів справи, в яких також містяться виписки з історій хвороб позивача, та амбулаторної картки хворого б/№ із Новоазовської ЦРЛ на ім'я ОСОБА_5 При цьому історії хвороб ОСОБА_5 судом витребувані не були і в розпорядження експертів не надавались. Усі надані у розпорядження експертів медичні виписки із історій хвороби та записи в амбулаторній картці свідчать про те, що ОСОБА_5 на час укладання договору дарування (22 березня 2008 року) страждав неврологічними захворюваннями, даних про психічне захворювання вони не містять. Медичних даних про те, що ОСОБА_5 в період до квітня 2013 року звертався до лікарів психіатрів, матеріали справи не містять.

Згідно висновків апеляційного суду висновки експертизи з приводу того, що на час укладання правочину ОСОБА_5 за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, не ґрунтуються на співставленні між собою матеріалів цивільної справи, в якій містяться виписки з історій хвороб позивача, амбулаторної картки хворого б/№ із Новоазовської ЦРЛ на ім'я ОСОБА_5 та пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які не підтверджуються медичними документами, та поясненнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 Надані в матеріалах справи медичні документи, крім епікризи № 1055 щодо знаходження ОСОБА_5 з 5 квітня 2013 року по 19 квітня 2013 року на стаціонарному лікуванні у відділенні № З ОКПЛ м. Донецьк, не місять даних про розлад психічної діяльності позивача.

Поза межами експертного дослідження залишились ті обставини, що раніше звертаючись з позовом, який після проведення Обласним центром судово-психіатричної експертизи 27 березня 2013 року амбулаторної судово-психіатричної експертизи (Акт № 156а), в якому комісія дійшла висновку, що ОСОБА_5 за психічним станом розумів значення своїх дій і міг керувати ними, за заявою останнього був залишений без розгляду, позивач ОСОБА_5 зазначав, про те, що він розумів, що ним здійснюється відчуження майна на користь відповідача, пам'ятає, що у нього було порушення психологічного стану. Тобто, він усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.

Апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість експертного висновку відділення судово-психіатричних експертиз КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», викладеному в Акті № 65 від 29 квітня 2014 року в частині, що ОСОБА_5 на час підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультіінфарктної деменціі та про неусвідомлення своїх дій та здатності керувати ними на час вчинення оспорюваного правочину.

Судом прийнято до уваги акт № 156 амбулаторної судово - психіатричної експертизи Обласного центру судово-психіатричної експертизи м. Донецьк від 27 березня 2013 року, проведеної по іншій справі та відповідно до якої в період укладання договору дарування 22 березня 2008 року ОСОБА_5 виявляв органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесених інсультів в 2003, 2005, 2008 роках) церебрастенічний сіндром (органічне емоціонально - лабільний (анестичний) розлад), за психічним станом в період 22 березня 2008 року міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження свого позову про визнання договору дарування недійсним з тих підстав, що під час укладання договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 березня 2008 року між сторонами укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за № 653, згідно якого позивач ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_7 житловий будинок з усіма господарськими та побутовими будівлями по АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці Сєдовської селищної ради Новоазовського району Донецької області.

З виписки з амбулаторної карти на ім'я ОСОБА_5 вбачається, що у ОСОБА_5 діагностуються наслідки перенесених повторних ішемічних інсультів в басейні ЛCMA2003-2005-2008 роках, у вигляді легкого правостороннього гемипарезу, афатичних розладів, транзиторно ішемічні атаки в басейні ЛСМА 2-3 рази на тиждень. В 2005 році у хворого повторно розвивається ішемічний інсульт в басейні ЛСМА, внаслідок якого залишається стійкий неврологічний дефект у вигляді порушення речі, правостороннього гемипарезу. Хворий неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні за місцем проживання, в терапевтичному відділенні ІНВХ м. Донецька, неврологічному відділенні MЛ № 5 м. Маріуполя, наглядався у невропатолога та терапевта, постійно вживає медикаменти. Не зважаючи на лікування стан хворого погіршився в січні 2008 року приєднались приходящі порушення мозкового кровообігу в системі МА, під час яких з'явились різка слабкість в правій половині тіла, повна відсутність речі, різкий головний біль. Приступи повторились 2-3 рази на тиждень. На МРТ головного мозку: ознаки перенесених раніше лакунарних інфарктів в ВББ та ЛСМА (а.с. 12).

Згідно виписки з історії хвороби на ім'я ОСОБА_5 вбачається, що з 22 серпня 2005 року по 9 вересня 2005 року останній перебував на стаціонарному лікуванні в ІНВХ ім. Гусака АМН України м. Донецька в ангіоневрологічному відділені. Після проведеного лікування встановлений діагноз «Ішемічний інфаркт мозку в лівому басейні ЛCMAз легким правостороннім геміпарезом, помірно вираженої моторної афазії, змішаного бульварного синдрому 3 ст., атеросклеротичного стенозу, ГХ 3 ст., атеросклеротичний кардіосклероз СНІ, безболісна ішемія міокарду» (а.с.13).

Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи Комунальної установи «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської міської Ради» (далі - КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» № 65 від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_5 в період підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультиінфарктной деменції. В період часу (22 березня 2008 року) ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.98-102).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач у якості правової підстави для визнання договору дарування недійсним посилався на ч.1 ст.225 ЦК України, мотивуючи позов тим, що в момент укладення цього правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14, яка, відповідно до ст. 370-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у ч. 1 ст. 225 ЦК вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі (ч. 7 ст.147 ЦПК України)

Вирішуючи даний спір суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» № 65 від 29 квітня 2014 року, проведеної у даній справі, та послався на наявність протилежного експертного висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведеної Обласним центром судово-психіатричної експертизи 27 березня 2013 року (Акт № 156а) в іншій справі, та в якому комісія дійшла висновку, що в період укладання договору дарування 22 березня 2008 року ОСОБА_5 виявляв органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесених інсультів в 2003, 2005, 2008 роках) церебрастенічний сіндром (органічне емоціонально - лабільний (анестичний) розлад), за психічним станом в період 22 березня 2008 року міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Разом з тим, відхиляючи у якості доказу висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» № 65 від 29 квітня 2014 року, суд апеляційної інстанції, в порушення ч.7 ст.147 ЦПК України свою незгоду з ним належним чином не мотивував та не зазначив якими доказами спростовуються викладені у ньому висновки, які, зокрема були підтверджені в судовому засіданні експертом. При цьому не врахував, що експертним висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведеної Обласним центром судово-психіатричної експертизи 27 березня 2013 року (Акт № 156а) по іншій справі не зроблено однозначного висновку про абсолютну здатність або нездатність позивача розуміти значення своїх дій та можливість керувати ними при укладенні оспорюваного договору.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив також з того, що позивач ухилився від проведення призначеної апеляційним судом повторної комісійної амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведення якої було доручено Київському міському центру судово-психіатричних експертиз.

До таких висновків суд дійшов виходячи з того, що ОСОБА_5 не з`явився до експертної установи 10 лютого 2015 року, 12 березня 2015 року, 9 квітня 2015 року. Про необхідність явки в експертну установу позивач повідомлявся судом телефоном, що підтверджується записами в книзі телефонограм.

Разом з тим, апеляційний суд не перевірив причин неявки позивача в експертну установу, а також обставин щодо його ухилення відпроведення експертизи. Не перевірено чи за належним позивачу телефонним номером його повідомлялось про необхідність явки для проведення експертизи та чи надавав він згоду на його повідомлення саме у такий спосіб.

За умов недостатності доказів для правильного вирішення спору та прийняття мотивованого рішення не обговорено питання щодо повторного призначення судової експертизи, не роз'яснено особам, які беруть участь у справі обов'язки щодо доказування і подання доказів, наслідки не призначення відповідної експертизи, а також положення щодо належності та допустимості доказів.

В ході розгляду даної справи апеляційним судом не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано належну оцінку зібраним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності.

Фактично судом допущено однобічність у дослідженні доказів та не перевірено усіх обставин, на які посилалися сторони в обґрунтування своїх вимог і заперечень.

Апеляційним судом не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вищесвідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

Крім того, розглядаючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 за відсутністю позивача суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

Згідно з правилами ст. 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик, які разом із розпискою надсилаються поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною. Особи, які беруть участь у справі, можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання.

З матеріалів справи вбачається, що судові повістки на адресу позивача направлено не було. Натомість у матеріалах справи містяться телефонограми ім'я позивача про виклик у судове засідання.

Однак таке повідомлення позивача не можна вважати належним, оскільки з телефонограм не вбачається, що номер засобу зв'язку за яким здійснювались повідомлення належить саме йому, та те, що ним було отримано ці повідомлення.

Крім того, в матеріалах справи наявна заява позивача (а.с.213), в якій він повідомляє, що з жовтня 2014 року він фактично проживає у АДРЕСА_1.

За вказаною адресою апеляційним судом не направлялося жодної судової повістки.

У касаційній скарзі позивач вказував на неналежне повідомлення про розгляд справи апеляційним судом, що позбавило його права на участь у судовому засіданні, надання пояснень з приводу вищенаведених обставин.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає належних відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням ст. 129 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, розглянувши справу за відсутності позивача, апеляційний суд позбавив його права на судовий захист, не дослідив належним чином його доводи.

Зважаючи на це, доводи касаційної скарги про неналежне повідомлення позивача про розгляд справи є обґрунтованими.

За таких обставин, ухвалене апеляційним судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 3 червня 2015 року скасувати.

Справу передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
суддіВ.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська