Справа № 362/1891/16-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К. В.
Провадження № 22-ц/780/4485/16 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 23 28.07.2016
УХВАЛА

Іменем України

28 липня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Даценко Л.М.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що він є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1. З метою забезпечення постачання електроенергії на земельну ділянку від розташованої поряд трансформаторної підстанції № 1721, яка належить відповідачу, він провів з останнім переговори, результатом яких стало укладення 11 серпня 2010 року між ними договору про дозвіл на використання підстанції для забезпечення ділянки електроенергією. За умовами вказаного договору відповідач зобов'язався передати йому у безстрокове користування свою підстанцію з об'ємом приєднувальної потужності не менше 5 кВт та напругою 380 вольт, а він зобов'язався за це сплатити 2000 доларів США. Згідно умов договору він на власний розсуд мав визначити момент свого підключення до підстанції відповідача без обмеження цього моменту будь-якими строками.

Посилався, що він виконав свої зобов'язання і сплатив 11 серпня 2010 року відповідачу 1000 доларів США та 8100 грн. (що відповідало 1000 доларів), однак 17 листопада 2015 року із телефонної розмови з відповідачем дізнався, що той передав безоплатно трансформаторну підстанцію № 1721 на баланс ПАТ «Київобленерго», що унеможливило виконання договору. Вважає, що у зв'язку із невиконанням зобов'язання відповідач відповідно до положень ст.ст.615, 1212 ЦК України має повернути йому отримані за договором кошти та згідно ст.536 ЦК України сплатити проценти за безпідставне користування коштами. У зв'язку із наведеним просив стягнути із відповідача на його користь сплачені за договором кошти в розмірі 52200 грн., проценти в розмірі 5308,23 грн. та судові витрати.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, який його вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до помилкового висновку про передачу відповідачу коштів лише за отримання ним дозволу на використання 5 кВт електроенергії для позивача, а не за

можливість використання підстанції. Суд не взяв до уваги його доводи про укладення договору стосовно умов безстрокового використання ним підстанції відповідача. Рішення суду ухвалено з порушенням вимог ч.2 ст.218 ЦК України, бо суд прийшов до висновку про укладення договору на підставі показань свідків, а не письмових доказів. Суд не врахував, що договору укладено не було, бо сторони не дійшли згоди щодо його істотних умов, в першу чергу щодо предмету договору, а тому кошти отримані безпідставно.

В суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для їх задоволення.

При цьому суд виходив з того, що між сторонами відбулася домовленість, предметом якої є сплата позивачем грошових коштів відповідачу в обумовленій сумі за надання відповідачем дозволу на підключення до трансформаторної підстанції № 1721, належної відповідачу, і отримання позивачем 5 кВт електроенергії потужності. Відповідач виконав свій обов'язок належним чином і надав згоду на підключення, за що позивач оплатив кошти, а неможливість підключення до трансформаторної підстанції з боку позивача виникла внаслідок нерозумного та недобросовісного зволікання позивача та не була обумовлена діями відповідача.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.ч.1-2 ст.11 ЦПК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема є правочини.

Згідно ч.ч.1-2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковимивідповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у серпні 2010 року між сторонами була досягнута домовленість про те, що ОСОБА_3 надає письмовий дозвіл ОСОБА_2 на підключення до належної йому трансформаторної підстанції № 1721 і отримання з цієї підстанції позивачем 5 кВт електроенергії, а ОСОБА_2 у свою чергу сплачує за це грошові кошти у розмірі 1000 доларів США та 8100 грн.

Також судом встановлено, що на виконання цієї домовленості ОСОБА_2 через свою дружину сплатив ОСОБА_3 кошти в обумовленому розмірі, що стверджується розпискою від 11 серпня 2010 року, а відповідач ОСОБА_3 у свою чергу в цей же день 11 серпня 2010 року подав заяву начальнику відділу приєднання споживачів ЗАТ АС «Київобленерго» про те, що він погоджує приєднання до його трансформаторної підстанції № 1721 ОСОБА_4, що мешкає по АДРЕСА_1 із приєднувальною потужністю 5 кВт (а.с.13-14).

За таких обставин, колегія суддів прийшла до переконання, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у стягненні грошових коштів переданих позивачем відповідачу як безпідставно отриманих, поскільки встановлено, що кошти отримані на підставі відповідної домовленості, та за дії, які відповідачем вчинені в повному обсязі.

Доводи апелянта про наявність підстав для стягнення переданих ним відповідачу грошових коштів як безпідставно отриманих не грунтуються на законі.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень ч.1 п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, ч.1 та 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України при розгляді цілого ряду справ, зокрема у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, у постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-582 цс15, де Верховний Суд України вказав, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Як зазначає позивач у заяві і це є підставами його позову, кошти передані ним відповідачу згідно укладеного між ними договору. Ці ж обставини щодо наявності домовленості встановлені і судом. Отже, набуття відповідачем грошових коштів, як однією зі сторін зобов'язання, за рахунок позивача, як іншої сторони, в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами мала місце інша домовленість, а саме, що відповідач зобов'язався передати йому у безстрокове користування цілу підстанцію трансформаторну не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Вказані обставини відповідач ОСОБА_3 не визнав, пояснивши, що домовленість була лише щодо надання ним дозволу на підключення позивача до належної йому трансформаторної підстанції № 1721 і отримання з цієї підстанції позивачем 5 кВт електроенергії потужності для забезпечення електроенергією ділянки позивача. Ніяких інших домовленостей встановлено не було. Крім того, як пояснив ОСОБА_3 до його трансформаторної підстанції № 1721 вже підключився цілий ряд інших громадян, які отримують електроенергію, а відтак передача цієї підстанції у користування позивача неможлива, домовленість була лише про приєднання.

Із розписки про передачу коштів чітко вбачається, що кошти отримані від позивача саме за надання дозволу на отримання ним 5 кВт електроенергії від трансформаторної підстанції. Це ж підтверджується заявою відповідача, адресованою до ЗАТ АС «Київобленерго» щодо надання ним дозволу на підключення позивача до трансформаторної підстанції № 1721.

Покази позивача ОСОБА_2 допитаного як свідка та покази свідка ОСОБА_5 (дружина позивача) суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги відповідно до положень ч.1 ст.218 ЦК України, згідно якої недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися лише письмовими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

З огляду на те, що згідно положень ст.208 ЦК України даний правочин між сторонами мав бути укладений письмово, то відповідно оспорювання цього правочину чи його частин не може грунтуватися на показах свідків. Ніяких інших належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо передачі у користування всієї трансформаторної станції позивачем не надано.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що договору між сторонами укладено не було, бо сторони не дійшли згоди щодо його істотних умов, в першу чергу щодо предмету договору, а тому кошти отримані відповідачем безпідставно.

Вказані доводи скарги суперечать викладеним у заяві ОСОБА_2 підставам позову, де позивач стверджує, що між ним і відповідачем 11 серпня 2010 року була досягнута домовленість про дозвіл на використання підстанції для забезпечення ділянки електроенергією. Також позивач зазначив у позові в чому полягає така домовленість, вказавши, що за її умовами відповідач зобов'язався надати дозвіл на підключення до підстанції з об'ємом приєднувальної потужності не менше 5 кВт та напругою 380 вольт, а він зобов'язався за це сплатити 2000 доларів США. Згідно умов договору позивач на власний розсуд мав визначити момент свого підключення до підстанції відповідача без обмеження цього моменту будь-якими строками. Отже позовні вимоги ОСОБА_2 грунтуються на тому, що між сторонами укладено договір, яким погоджено всі умови і він виконав його, а відповідач - ні.

Наведені доводи скарги щодо недосягнення згоди фактично стосуються зміни позовних вимог і обгрунтування необхідності стягнення коштів не у зв'язку із невиконанням договору, а у зв'язку із його неукладенням, що є фактичною зміною підстав і предмета спору.

Відповідно до ст.119 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги і які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача. В ході судового розгляду підстави та предмет позову не змінені, уточнень до позову ОСОБА_2 не подавав, а тому дані посилання безпідставні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, який був у позивача інтерес платити відповідачу 2000 доларів США за отримання дозволу без безпосереднього використання позивачем підстаніцї необгрунтовані.

При ухваленні рішення суд керується не здогадами, який у кого був інтерес, а встановленими у справі обставинами. Дані посилання позивача є припущеннями і не можутьбути взяті до уваги, бо згідно статей 60, 213 ЦПК України доказування і висновки суду не можуть грунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідач пояснив суду першої інстанцї, що підключення позивача до його підстанції за такою ціною було вигідним позивачу.

Посилання апелянта на те, що виконання договору не відбулося, бо він не підключився до підстанції, що у свою чергу свідчить про безпідставність отримання коштів необгрунтовані. Як вище вказувалося предметом договору між сторонами було надання дозволу на підключення до належної відповідачу трансформаторної підстанції та оплата позивачем такого дозволу, що і було сторонами виконано.

Суд першої інстанції, відхиляючи такі доводи, вірно виходив з того, що після укладення договору позивач, діючи справедливо, добросовісно і розумно, мав можливість на протязі більш як п'яти років реалізувати можливість підключитися до трансформаторної підстанції згідно дозволу відповідача, а його зволікання були невиправданими.

Крім того, суд правильно виходив з того, що передача належної відповідачу трансформаторної підстанції у листопаді 2015 року на баланс ЗАТ «А.Е.С.Київобленерго» була викликана не неправомірними діями відповідача, а змінами у законодавстві, які потягли необхідність передачі належної відповідачу трансформаторної підстанції на баланс Київобленерго для можливості підключення до неї споживачів. Отже, внаслідок недобросовісного, нерозумного зволікання позивача з підключенням до підстанціїзмінилося нормативно-правове регулювання такого підключення, внаслідок чого позивач не реалізував дозвіл відповідача на підключення .

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: