РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючої судді Мороз В.О.,

за участю секретаря Козельської Г.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хмельницькому в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

29 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Український професійний банк» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі трудового договору його було прийнято на роботу на посаду начальника Хмельницького відділення ПАТ «Український професійний банк». Відповідно до постанови Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 р. № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Український професійний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28.08.2015 р. прийнято рішення № 158 «Про початок процедури ліквідації банку та делегування повноважень ліквідатора банку. Згідно з даним рішенням 31.08.2015 р. розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію ОСОБА_3

У зв'язку з наведеним, наказом № 88-К від 30.10.2015 року, ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України (за скороченням чисельності та штату).

Вказує, що згідно розрахункового листа, при звільненні ПАТ «Український професійний банк» заборгував позивачу 34 941,71 грн. заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, та вихідної допомоги, а саме : за липень 2015 р. 5265,78 грн., за серпень 2015 р. 5265, 78 грн., за листопад 2015 р. 24 410, 15 грн.

Також зазначає, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 02.11.2015 р. по 27.12.2015 р., що становить 11 534, 50 грн. та 20 000 грн. моральної шкоди, оскільки своїми неправомірними діями відповідач завдав позивачу шкоду, що виразилась у душевних стражданнях, втраті нормальних життєвих звязків.

22 січня 2016 р., 04.02.2014 р. та 18.02.2016 р. позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні, та зменшив позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати, оскільки відповідач частково, а саме в сумі 3270 грн. погасив заборгованість по заробітній платі, та остаточно просив стягнути з відповідача 31671,71 грн. невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги; 24573,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, починаючи з 02.11.2015 р. по 18.02.2016 р. (250, 75 х 98 =24 573,50 грн.) та 20 000 грн. моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач підтримав збільшенні позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказавши, що дійсно у відповідача перед позивачем є заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2015 року та заборгованість по розрахункам при звільненні (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога), яка станом на 17.02.2016 р. становить 21 140, 15 грн., однак до спору не можуть бути застосовані вимоги трудового законодавства, оскільки на час ліквідації будь-які вимоги до банку мають пред'являтись на підставі та в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а заборгованість виникла у період дії тимчасової адміністрації. Щодо моральної шкоди, то зазначає, що така не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних доказів які б свідчили про завдання моральної шкоди відповідачем. Щодо середньомісячного заробітку зазначає, що відповідач повинен бути звільнений від даної відповідальності, оскільки така заборгованість сталась не з вини відповідача, а кошти відсутні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 ПАТ «УПБ» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 28 серпня 2015 р. № 562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «Український професійний банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28.05.2015 р. прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації.

28.08.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 158 «Про початок процедури ліквідації банку та делегування повноважень ліквідатора банку. Згідно з даним рішенням 31.08.2015 р. розпочато процедуру ліквідації та призначено уповноважену особу фонду на ліквідацію ОСОБА_3

17 серпня 2015 року наказом № 184 встановлено початок простою з 01 вересня 2015 р. по 02 листопада 2015 р. включно для ОСОБА_1 Головному бухгалтеру наказано провести відповідні розрахунки заробітної плати на весь період простою для працівника в розмірі двох третин встановленого посадового окладу.

Відповідно до довідки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» від 17.02.2016 р. № 01-10/341 вбачається, що кредиторську вимогу ОСОБА_1 щодо заборгованості із заробітної плати в сумі 10 531, 56 грн. внесено до другої черги переліку вимог кредиторів. Задоволення коштів буде здійснюватися шляхом направлення коштів від реалізації активів.

02.11.2015 року ОСОБА_1 звільнений у звязку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, Наказ № 88К/Л від 30.10.2015 року, що вбачається із копії трудової книжки.

В день звільнення позивачу не було виплачено всіх сум, належних до виплати.

Відповідно до Наказу № 88к/л від 30.10.2015 р. ОСОБА_1, начальник Хмельницького відділення 02.11.2015 р. звільнений у звязку із скороченням чисельності та штату працівників з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та грошової компенсації за 84 календарних дні невикористаної щорічної відпустки.

Із довідки про доходи наданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вбачається, що нарахований дохід ОСОБА_1 з січня 2015 р. по листопад 2015 р. становив 100 504, 36 грн.

Відповідно до довідки виданої ОСОБА_1 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вбачається, що станом на 02.11.2015 р. У ПАТ «УПБ» відсутні фінансові можливості для виплати заборгованості із розрахунку по заробітній платі.

Згідно розрахункового листа головного бухгалтера ПАТ «УПБ», при звільненні ПАТ «Український професійний банк» заборгував позивачу 5265,78 грн. за липень 2015 року; 5265,78 грн. - за серпень 2015 року; за листопад 2015 р. 24 410,15 грн., з яких нараховано компенсацію за невикористану відпустку та вихідна допомога.

Згодом відповідач виплатив позивачу частину невиплаченої заробітної плати в сумі 3270 грн., про що вказав позивач та не заперечується представником відповідача.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на яку посилається відповідач в обґрунтування заперечень, жодним чином не звужується відповідальність роботодавця за порушення трудового законодавства і не встановлюється інший порядок і строки виплат працівникам належних сум при звільненні з роботи, а даною нормою лише встановлено, що витрати, пов'язані із здійсненням ліквідації, здійснюються позачергово протягом всієї процедури в межах кошторису витрат, затверджених Фондом, тобто даною нормою навпаки встановлені додаткові гарантії для працівників банку, що ліквідується, та осіб залучених до ліквідаційної процедури, в тому числі і щодо оплати праці.

Посилання відповідача на ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI щодо обмеження задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, а також виплати заробітної плати з врахуванням фінансових можливостей банку не ґрунтується на нормах цієї статті.

Відповідно до частини 5 цієї статті під час тимчасової адміністрації не здійснюється: 1) задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; 2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); 3) нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку; 4) зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі; 5) нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед вкладниками та кредиторами.

Проте частиною 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю працівників банку (пункт 3).

Абзац дев'ятий частини шостої статті 36 встановлю, що зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, а саме: витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті; здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти; виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що встановлене обмеження та виконання певних зобовязань банку у межах його фінансових можливостей не поширюється на зобов'язання щодо виплати заробітної плати.

Доводи представника відповідача про відсутність вини відповідача у затримці виплати коштів та посилання на те, що таке відбулося у зв'язку із початком ліквідаційної процедури не можна взяти до уваги виходячи з того, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-64 цс 13-1 і відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п.1 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Відповідно ч. 1ст. 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Представником відповідача не заперечується, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість за 84 календарних дні невикористаної щорічної відпустки та заборгованість по виплаті вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Враховуючи, що позивачу була нарахована заробітна плата, однак при звільнені ПАТ «Український професійний банк» заборгував позивачу 5265,78 грн. за липень 2015 року; 5265,78 грн. - за серпень 2015 року; за листопад 2015 р. 24 410,15 грн., з яких нараховано компенсацію за невикористану відпустку та вихідна допомога, що вбачається із розрахункового листа головного бухгалтера ПАТ «УПБ» та враховуючи, що частково у сумі 3270,00 грн. була погашена заборгованість перед позивачем, а тому є підставними вимоги про стягнення 31 671,71 грн. невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги.

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначається у відповідності з вимогами абзацу 3 п. 2 та п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Обов'язок роботодавця щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови непроведення такого розрахунку з його вини, а відповідачем відсутності вини не доведено.

Інших належних та обґрунтованих доводів про відсутність своєї вини у виплаті вчасно належної позивачу заробітної плати відповідачем не наведено, доказів на підтвердження таких не представлено та клопотань про витребування таких не заявлено.

Відсутність коштів, запровадження тимчасової адміністрації у період звільнення позивача, перебування у стадії ліквідації не звільняє роботодавця від обов'язку виплати належних працівникові сум при звільнені.

Оскільки, заборгованість перед позивачем по заробітній платі відповідачем до цього часу не погашена, а тому, перевіривши в порядку ст. 214 ЦПК України, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, що здійснений позивачем, і знайшовши його правильним, суд вважає підставними вимоги про стягнення 24 573,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку, на підставі ст. 117 КЗпП України, ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»,п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року.

Так, середньоденна заробітна плата складає 5265, 78 грн. + 5265, 78 грн.(останні два календарні місяці роботи) / 42 робочих дні за два місяці = 250,75 грн. х 98 (середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді)= 24 573,50

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648 цс15 і відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Сам розрахунок наданий позивачем, представником відповідача не оспорювався.

Згідно п. п. 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом цієї норми закону підставою для відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин є порушення роботодавцем будь-яких із передбачених законом прав найманого працівника, якщо таке порушення поєднане з його моральними стражданнями, втратою ним нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Увідповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Оскільки відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні, що призвело до моральних страждань звільненого працівника, і додаткових зусиль для організації свого життя, а встановлені обставини у даній справі не вказують на невинні дії відповідача, тому є підстави для застосування ст. 237-1 КЗпП України.

Враховуючи ту обставину, що розрахунок був виплачений позивачу частково, розмір заборгованості, характер порушення права та інші істотні обставини справи суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 582,45 грн..

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_4», (ід.код 19019775) на користь ОСОБА_1 (р/р № 2625822 в АБ «Укргазбанк», код банку (МФО) 320478, , поповнення рахунку № 6073, ОСОБА_1, ід. код НОМЕР_1) невиплачену заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу в розмірі 31671,71 грн. (Тридцять одна тисяча шістсот сімдесят одна гривня 71 копійок).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_4», (ід.код 19019775) на користь ОСОБА_1 (р/р № 2625822 в АБ «Укргазбанк», код банку (МФО) 320478, , поповнення рахунку № 6073, ОСОБА_1, ід. код НОМЕР_1) заробітну плату за час затримки в проведенні розрахунку в розмірі 24573,50 грн. (Двадцять чотири тисячі п'ятсот сімдесят три гривні 50 копійок).

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_4», (ід.код 19019775) на користь ОСОБА_1 (р/р № 2625822 в АБ «Укргазбанк», код банку (МФО) 320478, , поповнення рахунку № 6073, ОСОБА_1, ід. код НОМЕР_1) 2000 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок) в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Український ОСОБА_4», (ід.код 19019775) на користь держави 582,45 грн. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду про стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а в разі, якщо апеляцію подають особи, які не були присутніми в судовому засіданні, то апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: