АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Котули Л.Г.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Сокуренко Наталії Вікторівни в інтересах публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року

в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (надалі - ПАТ «Акцент-Банк») подано позов до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовано тим, що 09 липня 2008 року ОСОБА_2 стала клієнтом ПАТ «Акцент-Банк» ідентифікувавшись та ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписавши Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», згідно якої отримала кредит в сумі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Зазначено, що відповідачкою підтверджено свою згоду на те, що підписана заява разом з Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві.

ПАТ «Акцент-Банк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредитну карту зі встановленим кредитним лімітом, проте відповідачкою, в порушення зобов'язань, не надавались своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Враховуючи вищенаведене, просив стягнути з ОСОБА_2. на користь ПАТ «Акцент-Банк» кредитну заборгованість, що станом на 30 грудня 2015 року склала 30053 грн. 03 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3000 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15695 грн. 74 коп.; заборгованість за пенею - 9450 грн., штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: штраф (фіксована ставка), в сумі 500 грн.; штраф (процента складова), в сумі 1407 грн. 29 коп., а також судові витрати, в сумі 1378 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк» відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає .

Як убачається з матеріалів справи, 08 липня 2008 року ОСОБА_2 складена та підписана заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Пат «Акцент-Банк», де зазначено, що відповідачка виявляє бажання оформити на своє ім'я кредит, та підтверджує, що ознайомився і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом ОСОБА_2 підтвердила факт отримання інформації про умови кредитування Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (а.с.7).

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором № б/н від 09 липня 2008 року, заборгованість ОСОБА_2 перед банком станом на 30 грудня 2015 року склала 30053 грн. 03 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3000 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15695 грн. 74 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 9450 грн., заборгованість по судовим штрафам - 1907 грн. 74 коп. (а.с.3-5).

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Акцент-Банк», суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідачки, а тому не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, а відсутність доказів того, що вони стосуються кредитного договору, укладеного з ОСОБА_2, є перешкодою до визнання судом факту отримання відповідачкою кредиту, в сумі 3000 грн.

Разом з тим, з такими висновками районного суду погодитися неможливо, остільки суд при ухваленні судового рішення не встановив характер правовідносин, які виникли між сторонами спору, та обставини справи, які є предметом доказування.

У частинах 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідачка, підписавши зазначену заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк», був повідомлений про зміст цих Умов та Правил, про що зазначено у самій заяві.

Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що долучені до позову Умови та Правила надання банківських послуг у ПАТ «Акцент-Банк» відрізняються від змісту відповідних Умов та Правил, розміщених на офіційному сайті https//а- bank.com.ua/rules.php ПАТ «Акцент-Банк» у редакції, яка була чинною на момент підписання заяви позичальника.

За таких обставин висновки суду, першої інстанції про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки підписання анкети-заяви позичальника не вважається підписанням договору щодо Умов та Правил надання банківських послуг не можуть бути визнані обґрунтованими, тому що згідно з приписами положень статей 634, 638 ЦК України, підписавши заяву, відповідачка прийняла пропозицію позивача та приєдналася до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Позивач свої зобов'язання виконав, зворотне, ані відповідачкою, ані мотивами суду першої інстанції не спростовано, боржник ж у свою чергу порушив визначені договором зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість.

З огляду на зазначене, колегія суддів визнає помилковими висновки районного суду про наявність підстав до застосування по справі правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові по справі № 6-16цс15.

При цьому, враховує, що предметом дослідження зазначеної постанови було неоднакове застосування судом ст. 259 ч. 1 ЦК України лише в частині збільшення строку позовної давності, в той час як у заявленому по даній справі спорі доведенню підлягала наявність між сторонами кредитних правовідносин та виконання зобов'язань: кредитором щодо надання коштів та боржником - щодо повернення коштів в обумовлені сторонами строки.

За таких обставин, рішення районного суду, як постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, з огляду на таке.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором № б/н від 09 липня 2008 року, заборгованість ОСОБА_2 перед банком станом на 30 грудня 2015 року склала 30053 грн. 03 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3000 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15695 грн. 74 коп.; заборгованість за пенею - 9450 грн., заборгованість по судовим штрафам - 1907 грн. 74 коп. (а.с.3-5).

Проте, колегія суддів вбачає в даному розрахунку заборгованості подвійну цивільно-правову відповідальність.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові в частині вимог про стягнення штрафу, в сумі 1907 грн. 74 коп.

Отже, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом - 3000 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15695 грн. 74 коп.; заборгованість за пенею - 9450 грн., що в загальній сумі становить 28145 грн. 74 коп.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь ПАТ «Акцент-Банк» підлягають стягненню судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору, в сумі 2893 грн. 80 коп. (1378 + 1515,8 =2893,80) (а.с.19,46).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну СокуренкоНаталії Вікторівни в інтересах публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість, в сумі 28145 грн. 74 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3000 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 15695 грн. 74 коп.; заборгованість за пенею - 9450 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» судові витрати, в сумі 2893 грн.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Рішення набирає чинності негайно, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/1072/16-ц-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8528/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Савлук Т.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.