Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Колодійчука В.М., УмновоїО.В. , Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 05 вересня 2013 року вона передала у борг ОСОБА_5 50 000 грн., що підтверджується розпискою останньої. Відповідно до розписки ОСОБА_5 зобов'язалась повернути грошові кошти у повному обсязі в строк до 05 листопада 2013 року, проте, своїх зобов'язань не виконала. 01 листопада 2013 року між позивачем за первісним позовом та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання нею свого обов'язку в межах суми 500 грн.

У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що розписка була написана внаслідок погроз і психічного тиску зі сторони ОСОБА_4 та інших осіб.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 49 500 грн. боргу. Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 500 грн. боргу за договором поруки. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 05 вересня 2013 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 у борг 50 000 грн. та зобов'язалась повернути грошові кошти 05 листопада 2013 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою за підписом позичальника (а. с. 6).

01 листопада 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед кредитором боржника за виконання нею свого обов'язку в межах суми 500 грн. (а. с. 9).

Отримані за договором позики грошові кошти у розмірі 50 000 грн. відповідачі ні у встановлений у договорі позики строк, ні в подальшому в добровільному порядку не повернули.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суди вірно встановили, що розписка містить суму коштів, переданих у борг, та кінцеву дату їх повернення.

Разом з тим, позивач за зустрічним позовом не довела належними та допустимими доказами тієї обставини, що розписка була написана внаслідок погроз і психічного тиску зі сторони ОСОБА_4 та інших осіб.

Задовольняючи первісний позов частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із доведеного факту укладення договору позики, який підтверджено розпискою про отримання у борг грошових коштів із зазначенням кінцевого строку їх повернення. Боржник прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому він зобов'язаний сплатити суму боргу.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про задоволення первісного позову частково та відмову в задоволенні зустрічного позову, вирішивши справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах В ищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська