У Х В А Л А

пр. № 4-с/759/41/16

ун. № 759/503/16-ц

25 січня 2016 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Борисенко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за скаргою Моторно (транспортне) страхове бюро України на постанову головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 04.12.2015 року про відмову у відкритті провадження.

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою постанову головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 04.12.2015 року про відмову у відкритті провадження.

Скаргу обгрунтовано тим, що підставо для винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження державним виконавцем було зазначено невідповідність виконавчого документа вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутність ІПН боржника.

Скаржник вважає, що вказана постанова є незаконною, просить суд скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження, зобов'язати державного виконавця відкрити виконавче провадження.

Особи, які беруть участь у справі до суду не з'явились, про день і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У відповідності до ст. 369 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Технічний запис судового засідання не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення вимог з наступних підстав.

13.12.2012 року Святошинським районним судом м. Києва, було постановлено рішення по справі № 2/2608/6222/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Моторно (транспортного) страхового бюро України відшкодування шкоди в порядку регресу пов'язаної з виплатою страхового відшкодування. 27.02.2013 року видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 04.12.2015 року відмовлено у відкритті провадження, на підставі п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження». У постанові зазначено, що виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутній ідентифікаційний номер боржника.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Державний виконавець, відповідно до вимог ч. 1. ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч.1 ст. 11 цього Закону).

У відповідності до ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Тобто, предметом судового розгляду згідно Розділу VІІ ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» є рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим до виконання на всій території України. Примусове виконання судового рішення покладено на державну виконавчу службу і здійснюється відповідно до Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14, частина 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер боржника (фізичної особи).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Водночас, п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, зокрема, й конфіденційну.

Тому відсутність у виконавчому листі (судовому наказі) ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

В ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Відповідно до статті 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Аналізуючи зазначені обставини, враховуючи вимоги ст. 14 ЦПК України про обовязковість судових рішень, суд приходить до висновку, що доводи скаржника є обґрунтованими, у звязку з чим скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 19, 124 Конституції України, ст.ст. 6, 18, 24, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 14, ч. 3 ст. 95, 103, 209-210, 223, 293, 294, 383, 387 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу Моторно (транспортне) страхове бюро України на постанову головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 04.12.2015 року про відмову у відкритті провадження. - задовольнити.

Визнати дії головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Кромбет Н.В. при винесені постанови від 04.12.2015 року про відмову у відкритті провадження, за реєстраційним номером виконавчого провадження ВП№49564987, неправомірними.

Скасувати постанову головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Кромбет Н.В. від 04.12.2015 року про відмову у відкритті провадження, за реєстраційним номером виконавчого провадження ВП№49564987.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо вона не скасована, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя А.Ключник