Справа № 489/6720/15-ц
Номер провадження 2/489/204/16
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до Адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради (далі-відповідач 1), Миколаївської міської ради (далі-відповідач 2) про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

встановив

В жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що померла ОСОБА_2 заповіла в рівних частинах позивачу та ОСОБА_3 належні їй на праві власності 66/100 частки будинку. Остання відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача. На теперішній час позивач продовжує проживати в спірному будинку понад 15 років.

За таких обставин, просив суд визнати за ним право власності на 33/100 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Відповідач 1 в судове засідання не з'явися, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та не заперечує проти задоволення позову.

Від представника відповідача 2 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до Свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Заповіту від 20.06.1996, посвідченого нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Старчеус О. Г. ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах належних їй 66/100 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та побутових споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно з Свідоцтвом на право на спадщину за заповітом від 03.12.2009 позивач є спадкоємцем зазначеного в заповіті 1/2 частки майна ОСОБА_2

Відповідно до Розписки від 08.07.2008 ОСОБА_3 прийняла від позивача суму в розмірі 28500,00 дол. США в якості оплати викупу частки спадщини.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.12.2009 ОСОБА_1 є власником 33/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності, згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 „Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Зазначений правовий висновок знайшов своє відображення в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав.

З аналізу вище наведених норм слідує, що інститут набуття права власності за набувальною давністю має місце в тому випадку, коли особа добросовісно володіє майном за відсутності у неї відповідної правової підстави.

Відповідно до ст. ст. 355-360 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачу на підставі Свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 03.12.2009 належить 33/100 частки спірного майна. Вказана частка не була виділена у встановленому законом порядку в натурі. Не було також визначено порядку користування житловим будинком.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки частки не виділені в натурі не можна говорити про неправомірність володіння чужим майном і в суду відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на 33/100 частки вказаного будинку.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв'язку з безпідставністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Адміністрації Ленінського району Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв