УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Генерального прокурора України про відшкодування шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Генерального прокурора України про відшкодування шкоди, завданої відповідачем невиконанням покладених на нього обов'язків, а саме невнесенням до ЄРДР заяви про злочин, незабезпеченням проведення розслідування.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання ним копії ухвали.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою судді районного суду, ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свої доводи порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу для відкриття провадження та розгляду по суті.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу судді районного суду, виходив з того, що ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2015 року про залишення позовної заяви без руху позивач отримала 25 червня 2015 року (а. с. 10), проте станом на 06 липня 2015 року недоліки не усунула, а тому обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції про повернення заяви позивачу, у зв'язку із неусуненням недоліків, викладених в ухвалі судді від 05 червня 2015 року, оскільки ст. 119 ЦПК України визначено форму і зміст позовної заяви, а статтями 120, 121 ЦПК України визначено наслідки такої невідповідності.

Доказів, які б свідчили про виконання заявницею вимог ухвали від 05 червня 2015 року після спливу п'ятиденного строку з часу її отримання (25 червня 2015 року), матеріали справи не місять.

При цьому апеляційним судом обґрунтовано мотивовано свої висновки тим, що оскаржувана ухвала судді першої інстанції не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи n. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року, (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

Крім того апеляційним судом також правильно враховані рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, у яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

А.О. Леванчук

В.А. Нагорняк