УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання та пені, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що рішенням апеляційного суду Київської області від 17 липня 2014 року частково скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2014 року і залишено без змін рішення в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 86 300 грн 34 коп.

27 лютого 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір відступлення права вимоги за розпискою від 12 вересня 2013 року від ОСОБА_5 (боржника) ОСОБА_6 (первісному кредитору) про передачу грошової суми в розмірі 85 000 грн.

Посилаючись на невиконання відповідачем вищезазначеного судового рішення в частині стягнення з нього 86 300 грн 34 коп., позивач після уточнення вимог просив стягнути з відповідача інфляційні втрати в сумі 43 064 грн за період з липня 2014 року по квітень 2015 року, три проценти річних за час прострочення виконання зобов'язання за період з 18 червня 2014 року по 28 квітня 2015 року в сумі 2 234 грн та пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року у сумі 44 703 грн 72 коп., а всього 90 001 грн 72 коп.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_9 про закриття провадження у справі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 43 064 грн, три проценти річних у сумі 1 941 грн 76 коп., а всього 45 005 грн 76 коп.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судовий збір у сумі 450 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвали апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, оскільки вони законні та обґрунтовані.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач частково виконав рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2014 року про стягнення 86 300 грн 64 коп., перерахувавши 17 квітня 2015 року на казначейський рахунок відділу державної виконавчої служби Вишгородського управління юстиції суму 86 300 грн 64 коп., з яких 78 409 грн 67 коп. було перераховано на картку ОСОБА_4 у погашення грошового зобов'язання, з яких 10 % від перерахованої суми - 7 840 грн 97 коп. знято як виконавчий збір відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а 50 грн знято як витрати на проведення виконавчих дій згідно зі ст. 41 цього Закону.

Оскільки відповідачем частково виконано грошове зобов'язання перед позивачем 17 квітня 2015 року, суди, застосувавши ст. 625 ЦК України, дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з липня 2014 року по квітень 2015 року в сумі 43 064 грн та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 17 липня 2014 року по 17 квітня 2015 року в сумі 1 941 грн 76 коп.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14).

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15).

Відмовляючи у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, суди обґрунтовано виходили з того, що предметом розгляду в даній справі є відповідальність відповідача за порушення грошового зобов'язання в розмірі 86 300,64 грн, покладеного на нього рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2014 року, яке не виконувалося ним з липня 2014 року по 17 квітня 2015 року і саме за цей період суд стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми.

Вказані вимоги не були і не могли бути предметом розгляду Вишгородським районним судом Київської області в 2014 році.

Доводи касаційної скарги щодо того, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не виникло грошових зобов'язань, а тому не підлягає до застосування ст. 625 ЦК України не знайшли свого підтвердження, не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк О.М. Ситнік