ухвала

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

МаляренкаА.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Котелевського районного нотаріального округу Соломко Зінаїда Василівна, про переведення прав та обов'язків покупця, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, в якому зазначала, що вона є співвласником нежитлової будівлі, що розташована по АДРЕСА_1. Проте інший її співвласник ОСОБА_4 на порушення приписів ст. 362 ЦК України, не повідомивши її про намір відчуження своєї частини спірної будівлі, продав належну йому на праві власності 3/50 частини нежитлового приміщення ОСОБА_6, а остання за договором дарування від 11 червня 2014 року подарувала її ОСОБА_5

Посилаючись на зазначені обставини та з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила перевести на неї права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 3/50 частини нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного 03 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6; виплатити ОСОБА_4 88 тис. грн, внесених нею на депозитний рахунок суду, та визнати за нею право власності на 3/50 частини вказаної нежитлової будівлі; усунути їй перешкоди у користуванні 3/50 частини спірного приміщення.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_8 від 29 січня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року № 307/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_8., у результаті чого 11 жовтня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належали 3/50 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1

Позивач ОСОБА_3 також є співвласником нерухомого майна, розташованого за вищевказаною адресою.

03 травня 2012 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу належні йому на праві власності 3/50 частини нежитлової будівлі, площею 42,8 кв. м, по АДРЕСА_1

11 червня 2014 року ОСОБА_6 відчужила на користь ОСОБА_5 на підставі договору дарування належні їй 3/50 частини в нежитловій будівлі, площею 42,8 кв. м, розташованій по АДРЕСА_1

Установивши, що станом на час розгляду справи в суді власником спірної 3/50 частини в нежитловій будівлі, площею 42,8 кв. м, розташованій по АДРЕСА_1 є ОСОБА_5, яка не є стороною договору купівлі-продажу від 03 травня 2012 року, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог про переведення на ОСОБА_3 прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу 3/50 частини нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного 03 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а також задоволення похідних позовних вимог про визнання за нею права власності на 3/50 частини вказаної нежитлової будівлі та усунення перешкод у користуванні вказаним нерухомим майном.

Дійшовши висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, суд вважав відсутніми підстави для застосовувати строку позовної давності, на якій наполягали відповідачі.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Заявляючи позовну вимогу про переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу 3/50 частини нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1, укладеного 03 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, ОСОБА_3 зазначила, що на порушення приписів ст. 362 ЦК України ОСОБА_4 не повідомив її про намір відчуження своєї частини спірної будівлі, чим порушено її права.

Статтею 362 ЦК України установлено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.

Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.

Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Зі справи вбачається, що на а. с. 32 знаходиться лист-повідомлення ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_3 від 18 грудня 2013 року про намір продати належні йому на праві власності 3/50 частини нежитлової будівлі, площею 42,8 кв. м, по АДРЕСА_1

Разом із тим установлено, що ще 03 травня 2012 року ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу належні йому на праві власності 3/50 частини нежитлової будівлі, площею 42,8 кв. м, по АДРЕСА_1

У зв'язку із цим суд не перевірив належним чином пояснень позивача про те, що, отримавши вищевказане повідомлення ОСОБА_4, ОСОБА_3 20 листопада 2013 року направила йому письмову відповідь про те, що вона погоджується на викуп приміщення, а тому не встановив, чи попереджалася позивач як співвласник майна про намір його продажу до укладення вказаного правочину.

Крім того, установивши, що станом на час розгляду справи в суді власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_6, суд усупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. ст. 212-215 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, що стосується уточнення позивачем предмета і підстав поданого позову, чим порушив норми процесуального права.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 04 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак