Провадження № 22ц/790/160/16 Головуючий 1-ї інстанції - Караченцев І.В.
Справа № 635/6036/14-ц Доповідач - Бровченко І.О.
Категорія - договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Піддубного Р.М., Даниленко В.М.,

при секретарі - Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, інфляційного збільшення боргу і неустойки, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами в сумі - 859 грн. 02 коп., трьох процентів річних в сумі - 353 грн. 209 коп., інфляційного збільшення боргу в сумі - 1861 грн. 71 коп., і неустойки в сумі - 153 000 грн. 00коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02 листопада 2010 року відповідач позичала у нього грошові кошти у розмірі 49700 грн. 00 коп. та зобов'язалася повернути ці кошти з розстроченням у певному порядку та строки з кінцевим терміном не пізніше 02 листопада 2011 року. На підтвердження цього факту 02 листопада 2010 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. та зареєстрований нею в реєстрі за №3922. Однак відповідач порушувала порядок та строки повернення боргу та не повернула позивачеві грошові кошти у повному обсязі. 12 грудня 2013 року Харківським районним судом Харківської області було ухвалено рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року, яким позов ОСОБА_1 було задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_3 25190 грн. 90 коп., з яких саме несплаченою сумою боргу за договором позики є 12225 грн. 00коп. У зв'язку із несплатою залишку боргу позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 проценти за користування коштами в сумі 447 грн. 90 коп., три проценти річних в сумі 179 грн. 40 коп., інфляційне збільшення боргу в сумі 1295 грн. 86 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені та задовольнити позов в цій частині в повному обсязі, а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Обґрунтовуючи скаргу посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Рішення суду першої інстанції в часті стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та інфляційного збільшення боргу в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущений строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом першої інстанції у справі рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 неустойки, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 вже стягнута неустойка. Строк договору позики закінчився 12 листопада 2013 року, а тому договірні правовідносини між сторонами припинилися і підстав для нарахування та стягнення неустойки за період невиконання судового рішення немає.

Разом з тим, судова колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог позикодавця, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України по день фактичного користування позичальником грошовими коштами.

Закінчення строку дії договору і невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, які встановлені договором чи законом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 грудня 2013 року, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року, позов ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 02 листопада 2010 року з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 12270 грн. 82 коп.; суму процентів за договором позики від 02 листопада 2010 року в розмірі 6000 грн.; суму штрафу за договором позики від 02 листопада 2010 року в розмірі 6000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судовими рішеннями встановлено, що 02 листопада 2010 року між сторонами був укладений договір позики за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3, а остання прийняла грошові кошти у сумі 49700 грн. та взяла на себе зобов'язання повернути позикодавцю грошові кошти не пізніше 02 листопада 2011 року. Станом на час ухвалення судових рішень сума заборгованості за договором позики становить 12225 грн.

Відповідно до п. 6 договору позики, сторони домовились, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальник повинна сплатити на користь позикодавця неустойку в розмірі 500 грн. за кожен день прострочення.

Таким чином, відповідно до вимог п. 6 договору позики розмір неустойки за період з 08 серпня 2013 року по 10 червня 2014 року становить 153000 грн.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно приписів ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Виходячи з наведеного, при вирішенні питання про розмір пені, судова колегія робить висновок, що заявлена у позові сума пені у розмірі 153000 грн. підлягає зменшенню до 12225 грн., яка дорівнює заборгованості за договором позики, яка виникла після ухвалення рішення районного суду, оскільки частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних заса д цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір боргу за договором позики.

Судова колегія враховує, що розмір неустойки за прострочення позичальником своїх договірних зобов'язань щодо своєчасного повернення отриманої позики розрахований позивачкою відповідно до умов договору, але ця неустойка за своїм розміром значно перевищує розмір самого боргу за договором позики, та не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, в зв'язку з чим наявність у даному випадку у кредитора можливості стягувати з позичальниці надмірної грошової суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення.

Правова позиція застосування частини 3 статті 551 ЦК України, що дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків, наведена Верховним Судом України у постанові № 6-100цс14 від 3 вересня 2014 року, та є обов'язковою для всіх судів України відповідно до положень ст. 360 -7 ЦПК України.

Що ж стосується питання розподілу судових витрат по справі, то це питання судова колегія вирішує відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, виходячи із принципу пропорційності до розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги викладене, оцінив всі обставин справи та надані докази як окремо, так і в сукупності, судова колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни судового рішення в частині відмови у стягненні неустойки. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року в частині відмови у стягненні неустойки скасувати, ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення неустойки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 12225 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення неустойки відмовити.

В іншій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 листопада 2014 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 121 грн. 80 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -