У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Закропивного О.В., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю сторін у справі, яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, який помер у 1986 році. Після смерті батька мати залишилася проживати одна у АДРЕСА_1, діти проживали окремо. Зазначає, що ОСОБА_7 була власником зазначеної квартири, самостійно сплачувала витрати на комунальні послуги. 4 вересня 2008 року мати склала заповіт, за яким усе своє майно заповідала своїм дітям: ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у рівних частинах кожному. У листопаді 2012 року ОСОБА_7 померла. При оформленні спадщини позивачці стало відомо, що спірну квартиру за договором дарування від 21 грудня 2001 року ОСОБА_7 передала ОСОБА_5 Зазначає, що ОСОБА_7 тяжко хворіла психічними захворюваннями, після смерті чоловіка у 1986 році втратила інтерес до життя, а тому вважає, що на момент укладення договору дарування вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та ними керувати і тому не могла підписати договір дарування, оскільки не мала наміру цього робити. Просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Зокрема, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не було доведено факту недійсності договору дарування, оскільки на момент укладення спірного договору 21 грудня 2001 року ОСОБА_7 могла усвідомлювати значення своїх дій та могла ними керувати, що підтверджується висновком судово-психіатричного експерта від 6 січня 2015 року № 1.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Закропивний

В.І.Журавель

С.П.Штелик