Номер провадження: 22-ц/785/575/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Плавич Н.Д.

при секретарі Решетник М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2, заступника прокурора Одеської області, представника ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, представника ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до прокуратури Одеської області, ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної і моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

20.02.2013 року ОСОБА_2звернулась із позовом про визнання незаконною бездіяльність органів досудового слідства й прокуратури, відшкодування матеріальної і моральної шкоди, і, остаточно уточнивши вимоги, просила: стягнути з відповідачів у солідарному порядку на відшкодування матеріальної шкоди 135 494, 57 гривень і 112 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Позов обгрунтовано тим, що 23.04.2008 року невідомі особи скоїли на неї напад у під'їзді будинку №35 по вул. Куйбишева у м. Одесі й заподіяли їй умисно важкі тілесні ушкодження, внаслідок чого вона тривалий час проходила курс лікування та реабілітації, зокрема їй зробили 30 хірургічних операцій, проводили терапевтичне лікування з відновленням зору та рис обличчя.

За її численими скаргами, лише через 8 місяців після скоєння злочину за фактом нападу на неї, слідчим відділом Приморського районного відділення ОМУ УМВС України в Одеській області (далі-Приморський відділ) порушена кримінальна справа за ст. 121 ч.1 КК України. У ході досудового розслідування до кримінальної відповідальністі був притягнутий ОСОБА_4, який, як з'ясувалось, під час нападу на позивачку знаходився у місцях позбавлення волі.

Позивачка зазначала, що органи досудового слідства і прокурор неправомірно бездіють у кримінальній справі про спричинення їй телесних ушкоджень й безпідставно зупиняють провадження у цій справі, крім того, вона необгрунтовано не була визнана потерпілою у кримінальній справі, яка порушена стосовно співробітника МВС ОСОБА_5 по факту підробки та зловживання ним службовим становищем.

Посилаючись на неправомірну бездіяльність органів досудового слідства й прокурора щодо розслідування кримінальних справ, у зв'язку з чим вона неодноразово звертатись до відповідачів зі скаргами, що вимагало від неї певних зусиль, крім того, до цього часу не встановлені особи, які скоїли на неї напад і спричинили тілесні ушкодження, не відшкодовані витрати на лікування, вона зазнає моральних страждань, з підстав ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України, позивачка просила позов задовольнити.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2014 року позовні вимоги у частині визнання незаконною бездіяльність органів досудового слідства і прокуратури у кримінальній справі за фактом спричинення тілесних ушкоджень /№5/ і у кримінальній справі за фактом підробки шляхом зловживання ОСОБА_5своїм посадовим становищем за ст. 364 ч.3, 366 ч.2 КК України, відповідно до ст. 207 ч.1 п.5 ЦПК України, залишені без розгляду (а.с. 181, 197 т.1).

Позивачка, у суді першої інстанції, позов підтримала.

Представники відповідачів: прокуратури Одеської області (далі-Прокуратура) і ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі- ГУ МВС) позов не визнали, стверджуючи про необгрунтованість вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 управління державної казначейської служби України в Одеській області (далі- ГУ ДКС) не приймав участі у судовому засіданні у суді першої інстанції.

Справа слухалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.10.2015 року позов задоволено частково: суд стягнув з Державної казначейської служби України (далі-ДКС) за рахунок коштів Прокуратури і ГУ МВС у рівних частках на користь позивачки моральну шкоду у сумі 30 000 гривень, а у решті вимог відмовив.

В апеліційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду змінити і задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на невідповідність рішення вимогам закону, доведеність бездіяльності органів досудового слідства й прокуратури, а також доведеність вимог щодо відшкодування матеріальної й моральної шкоди.

Представник ГУ МВС в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на незаконність рішення суду й на необгрунтованість стягнення моральної шкоди з ГУ МВС, який є неналежним відповідачем у справі.

Представник ГУ ДКС в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і постановити нове рішення, зазначаючи, що ДКС не спричиняла позивачці шкоду, відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди, крім того, позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог.

Заступник Прокурора в апеляційній скарзі просить рішення суду у частині стягнення моральної шкоди скасувати і постановити у цій частині нове рішення про відмову у позові, посилаючись на недоведеність вимог і відсутність підстав для стягнення моральної шкоди.

У засіданні колегії суддів: позивачка ОСОБА_2 свою скаргу підтримала і не визнала скарги відповідачів; представники ГУ МВС, ГУ ДКС, Прокурора свої скарги підтримали і не визнали скаргу позивачки.

Рішення суду першої інстанції у частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі ст. 309 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, а рішення суду у частині відмови у позові про стягнення матеріальної шкоди підлягає залишенню без змін на підставі ст. 308 ЦПК Ураїни.

За змістом ст. 309 ч.1 п.п. 3, 4 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Позивачка, заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди з підстав ст.ст. 1167 ч.1, 1176 ч.6 ЦК України, зазначала про те, що внаслідок бездіяльності органів досудового слідства й прокуратури вона позбавлена можливості відшкодувати спричинену їй шкоду з осіб, які скоїли на неї напад і завдали тяжких тілесних ушкоджень, при цьому, ДКС має бути відповідачем, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок коштів державного бюджету (а.с.1-6,147,159,187,188 т.1).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах

(ст. 1176 ч.6 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (ст. 1167 ч.1 ЦК України).

Для відшкодування моральної шкоди з підстав ст.ст. 1167 ч.1, 1176 ч.6 ЦК України потрібно довести: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача і вину особи у заподіянні шкоди.

У деліктних правовідносинах обов'язок довести наявність шкоди і її розмір, а також протиправність поведінки й вину особи покладається на позивача.

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011 року у справі №19-рп/2011 зазначив, що з метою реалізації положень ст. 55 Конституції України та недопущення обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Встановлено, що 23.04.2008 року, у під'їзді будинку №35 по вул. Куйбишева у м. Одесі невідомі особи скоїли напад на позивачку й спричинили їй тяжкі тілесні ушкодження. Постановами Приморського відділу протягом 2008 року позивачці відмовляли у порушенні кримінальної справи, а на підставі постанови від 03.12.2008 року порушена кримінальна справа стосовно ОСОБА_4за ознаками ст. 121 ч.1 КК України. Постановою від 20.07.2009 року матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_4виділені в окреме провадження й направлені прокурору для організації додаткового розслідування, а у подальшому, постановою від 20.09.2009 року, кримінальне провадження відносно ОСОБА_4закрито з підстав ст. 213 п.2, ст. 6 КПК України. Приморським відділенням порушена кримінальна справа №4 відносно співробітників Приморського відділення за ознаками ст.ст.364,366 КК України. У 2012 році, у зв'язку із прийняттям КПК України у новій редакції, слідчий несвоєчасно вніс до Єдиного державного реєстру відомості про скоєний злочин відносно ОСОБА_2 (а.с.19-21,27,32,34,38,39,46-51,184-186 т.1, а.с.137-140 т.2).

У 2013 році позивачка ОСОБА_2, у порядку кримінального судочинства, звернулась зі скаргою на бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури при розслідуванні кримінальної справи № 5.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 22.11.2013 року ОСОБА_2 відмовлено у визнанні незаконною бездіяльність слідчого та прокурора у кримінальній справі № 5, при цьому, слідчого і прокурора зобов'язано здійснити дії з проведення додаткового розслідування й вчинити дії з розшуку особи, що скоїла напад на ОСОБА_2Р.(а.с.185,186 т.1).

Зазначена постанова, у встановленому законом порядку, у частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні скарги про визнання бездіяльності слідчого та прокурора у кримінальній справі, не скасована.

Станом на час розгляду справи у суді першої інстанції /жовтень 2015 року/, а також станом на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відсутні належні й допустимі докази встановлення неправомірної бездіяльності органів досудового слідства або прокурора у кримінальних справах, порушених по факту спричинення позивачці тілесних ушкоджень за ст. 121 ч.1 КК України, а також відносно співробітника Приморського відділення за ст. ст. 364, 388 КК України.

Зважаючи на те, що позивачка, належними і допустимими доказами, станом на час розгляду даної справи у суді, не довела факту незаконної бездіяльності органів досудового слідства і прокуратури, а також вини посадових осіб цих органів під час проведення досудового розслідування кримінальних справ № 5 та № 4, сам факт наявності шкоди, у розумінні ст.ст. 1167 ч.1, 1176 ч.6 ЦК України, не є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів відмовляє у позові про відшкодування моральної шкоди за недоведеністю вимог.

За змістом ст. 308 ч.1 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд, відмовляючи у позові про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 135 494,57 гривень, які складаються з витрат позивачки на лікування у зв'язку із отриманими нею травмами під час нападу на неї 23.04.2008 року виходив з того, що вимоги у цій частині не доведені.

Висновок суду у цій частині відповідає обставинам справи і вимогам закону ст.ст. 1166 ч.1, 1176 ч.6 ЦК України.

Так, позивачка, належними і допустимими доказами не довела, що органи досудового слідства і прокурор неправомірно бездіяли під час розслідування кримінальних справ, що має місце причинний зв'язок між незаконною бездіяльністю відповідачів і шкодою, а також, що є вина осіб органу дізнання й прокурора у заподіянні шкоди.

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову у частині стягнення моральної шкоди у сумі 30 000 гривень і правильного висновку про відмову у позові про стягнення матеріальної шкоди, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу позивачки, задовольняє апеляційні скарги відповідачів, рішення суду у частині стягнення моральної шкоди скасовую з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, а у частині відмови у позові про стягнення матеріальної шкоди залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.п. 1,2, 308, 309 ч.1 п.п. 3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА: Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційні скарги заступника прокурора Одеської області, представника ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, представника ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Одеській області задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року у частині стягнення моральної шкоди скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у позові до прокуроратури Одеської області, ОСОБА_3 управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_3 управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2015 року у частині відмови у позові про відшкодування матеріальної шкоди залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення апеляційного суду може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_6

ОСОБА_7