Номер провадження: 22-ц/785/3251/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді Заїкіна А.П.,

- суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря Полякової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лукойл Авіейшен Україна» про визнання причини звільнення незаконною, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лукойл Авіейшен Україна» на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 р. ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив: 1) визнати незаконним його звільнення з роботи на посаді товарного оператора товариства з обмеженою відповідальністю «Лукойл Авіейшен Україна» (далі ТОВ) за систематичне невиконання без поважних причин службових обовязків, п. 3 ст. 40 КЗпП України; 2) визнати запис № 28 у його трудовій книжці недійсним; 3) змінити формулювання причин звільнення та визнати звільненим його з посади товарного оператора ТОВ за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України; 4) зобовязати ТОВ здійснити запис в його трудовій книжці про недійсність запису № 28 та його звільнення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України з 15.11.2015 р.; 5) стягнути з ТОВ на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн..

В позові ОСОБА_4 посилався на те, що з 01.07.2013 р. він працював у ТОВ на посаді товарного оператора. 28.10.2015 р. подав заяву про його звільнення за власним бажанням. 28.11.2015 р. поштою отримав трудову книжку із записом № 28 від 15.11.2015 р. про його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, на підставі наказу № 66-К від 13.11.2015 р..

Вказану в трудовій книжці причину звільнення вважає незаконною, оскільки: 1) він жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності; 2) був звільнений після подання заяви про звільнення за власним бажанням.

Незаконним звільненням йому завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, порушенні звичного ритму його життя, додаткових зусиллях для організації свого життя. Розмір відшкодування моральної шкоди він оцінює у розмірі 2 000,00 грн..

ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити його за викладених у ньому підстав.

Представник ТОВ у судове засідання двічі не зявився. У письмових запереченнях на позов ТОВ просило відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 09.02.2016 р. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з посади товарного оператора ТОВ за систематичне невиконання без поважних причин службових обовязків за п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Визнано запис № 28 у трудовій книжці ОСОБА_4 недійсним.

Змінено формулювання причин звільнення та визнано звільненим ОСОБА_4 з посади товарного оператора ТОВ за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України.

Зобовязано ТОВ здійснити запис у трудову книжку ОСОБА_4 про недійсність запису № 28 та його звільнення за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України з 15.11.2015 р..

Стягнуто з ТОВ на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн..

Стягнуто з ТОВ на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 551,20 грн..

ТОВ в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про повну відмову в задоволенні позову. Посилається на те, що рішення ухвалено при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

ОСОБА_4 у письмових запереченнях на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що суд обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотань відповідача про зупинення провадження у справі у звязку із здійсненням досудового розслідування за фактом розкрадання невідомими особами паливно-мастильних матеріалів зі складу ТОВ та в прийнятті до спільного розгляду зустрічного позову ТОВ, оскільки вказані у ньому підстави та вимоги (відшкодування матеріальної шкоди) не повязані з розглядом первісного позову. ТОВ не надало доказів його ознайомлення з наказами про притягнення до дисциплінарної відповідальності, його відмови в наданні письмових пояснень.

ОСОБА_4 та його представник у судовому засіданні підтримали викладені у письмових запереченнях на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду зазначеним вище вимогам в повній мірі не відповідає з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4 в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими (а. с. 66 70).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, на підставі наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про існування між сторонами трудових правовідносин, необхідність зміни формулювання причин звільнення позивача з роботи, стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди. Висновки суду в цій частині відповідають обставинам справи, вимогам ст. ст. 36, 38, 40, 48, 147, 149 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 179, 213, 214 ЦПК України.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 51-к від 01.07.2013 р. ОСОБА_4 був прийнятий на роботу до ТОВ на посаду товарного оператора (а. с. 8). З ОСОБА_4 ТОВ уклало договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а. с. 33).

28.10.2015 р. ОСОБА_4 надіслав поштою до ТОВ заяву про його звільнення з роботи за власним бажанням з 15.11.2015 р. (а. с. 10), з проханням надіслати трудову книжку поштою за вказаною ним адресою (а. с. 11). Вказану заяву ТОВ отримала 02.11.2015 р. (а. с. 12).

Наказом від 30.10.2015 р. № 63/1-К за неналежне виконання посадових обовязків ОСОБА_4 було винесено догану. Підпис ОСОБА_4 про ознайомлення з наказом на ньому відсутній (а. с. 27). Доказів того, що ОСОБА_4 було запропоновано надати письмові пояснення щодо порушення ним трудових обовязків за вказаним наказом, останній відмовився від надання таких пояснень матеріали справи не містять.

Наказом від 15.11.2015 р. № 66-К за систематичне невиконання без поважних причин службових обовязків ОСОБА_4 було звільнено з роботи на посаді товарного оператора з 15.11.20145 р.. Підпис ОСОБА_4 про ознайомлення з наказом на ньому відсутній (а. с. 28). Доказів того, що ОСОБА_4 було запропоновано надати письмові пояснення щодо порушення ним трудових обовязків за вказаним наказом, останній відмовився від надання таких пояснень матеріали справи не містять.

28.11.2015 р. ОСОБА_4 отримав трудову книжку із записом № 28 від 15.11.2015 р. про його звільнення з роботи за систематичне невиконання без поважних причин службових обовязків, п. 3 ст. 40 КЗпП України, згідно наказу № 66-к від 13.11.2015 р. (а. с. 8).

Відповідно до ст. ст. 36, 38, 40 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Статтями 147, 149 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно зі ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичній особі-підприємця понад пять днів.

До трудової книжки заносять відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту і Мінсоцзахисту від 29.07.1993 р. № 58, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 р. № 301, передбачено, що у разі встановлення незаконного звільнення органом, який розглядає трудові спори, робиться запис про поновлення на попередній роботі або зміну формулювання причин звільнення. При зміні формулювання причин звільнення пишеться: «Запис за № таким-то є недійсним, звільнений …» і зазначається нове формулювання.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», з подальшими змінами та доповненнями, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясовувати чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_4 було запропоновано надати письмові пояснення щодо порушення ним трудових обовязків за наказами № 63/1-к від 30.10.2015 р. та № 66/-К від 15.11.2015 р., або останній відмовився від надання таких пояснень, ознайомлення останнього з наказами, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення вимог позивача про визнання незаконним його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України, визнання запису № 28 у трудовій книжці ОСОБА_4 недійсним, зміну формулювання причин звільнення за ст. 38 КЗпП України та зобовязання ТОВ здійснити запис у трудовій книжці ОСОБА_4 про недійсність запису № 28 та його звільнення за ст. 38 КЗпП України з 15.11.2015 р..

Доводи апелянта про начебто безпідставну відмову в зупиненні провадження у справі, прийнятті зустрічного позову про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди, однобічну оцінку наданим позивачем доказам, їх неналежність та недопустимість, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи із встановлених по справі обставин.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 2 000 грн.. Цього висновку суд дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням вищезазначених норм процесуального права та норм матеріального права. Розмір відшкодування моральної шкоди необхідно змінити.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди у сумі 2 000 грн., суд першої інстанції послався на завдання моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, порушенні звичного укладу життя позивача, його нервуванні, втраті спокою, додаткових зусиллях для організації свого життя.

Разом з тим, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність доказів щодо порушення звичного укладу життя позивача, докладання додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснив, що в ТОВ він працював за сумісництвом. Після його звільнення він продовжував працювати в іншому підприємстві.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. п. 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення трудових прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноваженого ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої приналежності.

Колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно змінити, оскільки позивач крім завдання моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, завдання моральної шкоди у вигляді порушення звичного укладу його життя, додаткових зусиллях для організації свого життя, не довів належними та допустимими доказами.

Визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, колегія суддів враховує глибину та тривалість моральних страждань позивача, його положення у суспільстві, продовження позивачем виконання роботи в іншому підприємстві.

Враховуючи вищенаведене та вимоги щодо розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що з ТОВ на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, необхідно стягнути грошову суму у розмірі 500,00 грн., змінивши таким чином рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Таким чином, доводи апелянта є частково обґрунтованими. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення суду першої інстанції. Підставою для зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо розміру відшкодування моральної шкоди зроблено при їх невідповідності обставинам справи, з неправильним застосуванням вищезазначених норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні. Необхідно стягнути з ТОВ «Лукойл Авіейшен Україна» на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, грошову суму в розмірі 500,00 грн..

В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лукойл Авіейшен Україна» задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Лукойл Авіейшен Україна» на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. 00 коп. - змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лукойл Авіейшен Україна» на користь ОСОБА_4 (номер картки фізичної особи-підприємця НОМЕР_1) відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. А. Гірняк

ОСОБА_3