У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 08 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоМартинюка В.І., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Малоданилівської селищної ради, ОСОБА_7, третя особа - Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області, про визнання рішення виконкому про право власності недійсним, визнання свідоцтв про право власності на спадщину недійсними, визнання права власності на частину жилого будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року, в с т а н о в и л а: У липні 2007 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що у 1961 році її батько ОСОБА_9 звернувся до колгоспу ім. Сталіна з проханням надати земельну ділянку. Згідно з рішеннямзборів членів колгоспу від 15 червня 1961 року була виділена земельна ділянка площею 0,07 га по АДРЕСА_1 під забудову та офіційно оформлена на її рідного брата ОСОБА_10 як члена колгоспу. З 1962 року вона разом з родиною постійно проживає за вказаною адресою. Фактично будинок будуваливона з чоловіком. Рішенням виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14 квітня 1999 року № 65 надано дозвіл на оформлення права особистої власності на спірний будинок в цілому на її брата ОСОБА_10 з видачею на його ім'я свідоцтва про право власності. Після смерті брата право власності на спірний будинок оформлено на її племінницю ОСОБА_7, якій 14 травня 1999 року Дергачівською державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Вважає рішення виконавчого комітету від 14 квітня 1999 року таким, що прийнято без урахування її майнових прав як забудовника та фактичного співвласника спірного будинку, у зв'язку із чим просила суд поновити строк на подачу позовної заяви; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області про дозвіл на оформлення права власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області в цілому на ім'я ОСОБА_10; визнати недійсним свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 Дергачівського району Харківської області, видане на ім'я ОСОБА_10; визнати недійсним свідоцтво від 14 травня 1999 року про право на спадщину, що складається з жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_7; визнати за нею та ОСОБА_7 право власності на спірний жилий будинок по Ѕ кожній. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2007 року позов задоволено частково. Визнано рішення № 65 виконкому Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області про дозвіл на оформлення права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в цілому на ім'я ОСОБА_10 недійсним в Ѕ частини. Визнано свідоцтво від 14 квітня 1999 року про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_10, згідно з п. 2 рішення від 14 квітня 1999 року № 65 виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради недійсним в Ѕ частині. Визнано свідоцтво від 14 травня 1999 року про право на спадщину, що складається з жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, за законом після смерті батька ОСОБА_10, видане ОСОБА_7 Дергачівською державною нотаріальною конторою, недійсним в Ѕ частині. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 червня 2015 року внесено виправлення описок у рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2007 року, що містить вступну та резолютивну частини, у цивільній справі № 2-1522/07 та резолютивну частину викладено у наступній редакції. Позов ОСОБА_6 до Малоданилівської селищної ради та ОСОБА_7 за участю третьої особи на боці відповідачів Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області про визнання рішення виконкому про право власності недійсним, про визнання свідоцтв про право власності на спадщину недійсним, про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку задоволено частково. Визнано рішення № 65 виконкому Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області про дозвіл на оформлення права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в цілому на ім'я ОСОБА_10 недійсним в Ѕ частині. Визнано свідоцтво від 14.04.1999 року про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_10 згідно п. 2 рішення № 65 від 14.04.1999 року виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради - недійсним в Ѕ частині. Визнано свідоцтво від 14.05.1999 року про право на спадщину, що складається з жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за законом після смерті батька ОСОБА_10, видане ОСОБА_7 Дергачівською державною нотаріальною конторою - недійсним в Ѕ частині. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. В решті позовних вимог - відмовлено. Судові витрати, сплачені ОСОБА_6 на користь держави в розмірі 300 гривень судового збору та 30 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року внесено виправлення описок у рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2007 року, що містить вступну та резолютивну частини, у цивільній справі №2-1522/07 та резолютивну частину викладено у наступній редакції. Позов ОСОБА_6 до Малоданилівської селищної ради та ОСОБА_7 за участю третьої особи на боці відповідачів Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області про визнання рішення виконкому про право власності недійсним, про визнання свідоцтв про право власності на спадщину недійсним, про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку задоволено частково. Поновлено пропущений ОСОБА_6 строк позовної давності. Визнано рішення № 65 виконкому Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області про дозвіл на оформлення права власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в цілому на ім'я ОСОБА_10 недійсним в Ѕ частині. Визнано свідоцтво від 14.04.1999 року про право власності на жилий будинок АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_10 згідно п. 2 рішення № 65 від 14.04.1999 року виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради - недійсним в Ѕ частині. Визнано свідоцтво від 14.05.1999 року про право на спадщину, що складається з жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 за законом після смерті батька ОСОБА_10, видане ОСОБА_7 Дергачівською державною нотаріальною конторою - недійсним в Ѕ частині. Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частину жилого будинку та надвірних будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. В решті позовних вимог - відмовлено. Судові витрати, сплачені ОСОБА_6 на користь держави в розмірі 300 гривень судового збору та 30 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення, стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2007 року, ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 12 червня 2015 року, ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 10 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення та ухвали суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустила строк позовної давності із поважних причин, оскільки про своє порушене право дізналася у 2006-2007 роках, у зв'язку із чим вважав за можливе поновити строк звернення до суду. Встановивши, що батько позивача мав право на отримання у власність Ѕ частини жилого будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання недійсними в Ѕ частини: рішення селищної ради про надання дозволу ОСОБА_10 на оформлення права власності на спірний будинок в цілому та свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачу ОСОБА_7 на вказане майно. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про визнання за відповідачем ОСОБА_7 права власності на Ѕ частини спірного житлового будинку з надвірними будівлями, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не можуть ставитись вимоги, які не стосуються її прав, а також врахував, що відповідач є власницею Ѕ частини спірного майна, правовстановлюючі документи на яке залишаються в силі і рішенням не скасовуються. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що за життя батька відповідачки, на ім'я якого була надана земельна ділянка і видано свідоцтво про право власності, протягом більше 30 років позивач не порушувала питання про визнання за нею права власності на Ѕ частини спірного будинку як за забудовником, а також не надала належні та допустимі докази на підтвердження факту постійного проживання у спірному будинку з 1962 року. Проте з таким висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПКУкраїни). Крім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено справедливий судовий розгляд в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів. Однак рішення апеляційного суду повністю не відповідає зазначеним вимогам. Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом. Зміст рішення суду апеляційної інстанції передбачено у ст. 316 ЦПК України, в якому, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, і положення закону, яким він керувався. Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів та переоцінку доказів. Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив як з відсутності доказів на підтвердження факту постійного проживання позивача у спірному будинку, так і доказів того, що власник будинку був згоден на визнання за нею права власності на Ѕ частини спірного домоволодіння, однак при цьому не надав юридичної оцінки правовідносинам, що виникли між сторонами, не з'ясував, який закон підлягає застосуванню до спірних правовідносин, та не зазначив мотивів відмови у задоволенні позову. Зокрема, як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Разом з тим рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з огляду на наступне. Судом установлено, що на підставі рішення зборів членів колгоспу 15 червня 1961 року сім'ї ОСОБА_9 була виділена земельна ділянка площею 0,07 га за адресою: АДРЕСА_1, під забудову і оформлена на ОСОБА_10 (брат позивача і батько відповідача), який був членом колгоспу. На підставі виписки з протоколу колгоспного зібрання; довідки сільради від 06 червня 1964 року про те, що позивач є новозабудовником; акта обстеження будинку від 15 травня 1998 року; рахунків на ім'я позивача, квитанцій, чеків про придбання позивачем будівельних матеріалів: технічного паспорта будинку від 17 червня 1997 року, де позивачка вказана як співвласниця, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріальні витрати на будівництво несла позивач. Крім того, судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10 Після його смерті відповідач оформила право власності на будинок на своє ім'я. Рішенням виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14 квітня 1999 року № 65 надано дозвіл на оформлення права особистої власності на спірний будинок в цілому на ОСОБА_10 з видачею на його ім'я свідоцтва про право власності. 14 травня 1999 року Дергачівською державною нотаріальною конторою відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Суд вважав, що рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14 квітня 1999 року № 65 про дозвіл на оформлення права власності на жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 в цілому на ім'я ОСОБА_10 має бути визнаним недійсним тільки в Ѕ частини, посилаючись на те, що останній мав право на отримання права власності Ѕ частини спірного будинку. Крім того, суд вважав за необхідне визнати недійсним в Ѕ частини свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10, виданого ОСОБА_7 як єдиній спадкоємиці за законом. Так, за змістом ст. 525, ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час прийняття спадщини) прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття - дня смерті спадкодавця. Разом з тим згідно із ч. 1 ст. 563 ЦК УРСР у разі смерті члена колгоспного двору спадкування майна двору не відкривається. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). Згідно зі змістом Вказівок № № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. При вирішенні спору суд першої інстанції викладеного не врахував, не перевірив, чи належав спірний будинок до суспільної групи господарств - колгоспний двір на час прийняття виконавчим комітетом рішення про надання дозволу на оформлення права власності на спірний будинок за ОСОБА_10, та у зв'язку із цим не з'ясував можливість набуття спадкодавцем права власності на нього, а також порядок прийняття спадщини на спірне майно спадкоємцями. Крім того, визнаючи недійсним в Ѕ частині рішення виконавчого комітету Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 14 квітня 1999 року № 65 з посиланням на те, що батько позивача мав право на отримання у власність Ѕ частини жилого будинку з надвірними будівлями, суд першої інстанції не звернув уваги, що вказаним рішенням надано дозвіл на оформлення права власності на спірний будинок за братом позивача. За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2007 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. ГоловуючийВ.І. Мартинюк Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік