УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору позики неукладеним та визнання розписки недійсною, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2011 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просив суд визнати договір позики від 26 січня 2008 року між ним та відповідачем ОСОБА_7 неукладеним, а розписки від 26 січня 2008 року про отримання ним 700 тис. доларів США від відповідача недійсною.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що позики у відповідача він не отримував, а оспорювана розписка виготовлена ОСОБА_7 на чистому аркуші паперу із проставленим заздалегідь підписом позивача, що було потрібно для зручності та оперативності ведення їх спільної господарської діяльності і у останнього був доступ до таких чистих аркушів паперу з підписом позивача. Крім того, ОСОБА_6 послався на те, що він 26 січня 2008 року перебував у м. Києві, де в Національному інституті серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України робили операцію його батьку ОСОБА_8 і фізично не міг написати відповідної розписки.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2013 року позов задоволено.

Визнано договір позики від 26 січня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на суму 700 тис. доларів США неукладеним.

Визнано недійсною розписку від 26 січня 2008 року про отримання ОСОБА_6 від ОСОБА_7 суми в розмірі 700 тис. доларів США.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року заочне рішення районного суду скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позові. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року і залишити в силі заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2013 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що оспорювана розписка на суму 700 тис. доларів США позивачем не видавалася, а грошові кошти в сумі 700 тис. доларів США відповідачем позивачу не передавалися, оскільки ОСОБА_6 26 січня 2008 року перебував у м. Києві і відповідно до висновку експерта текст розписки надрукований поверх підпису позивача.

Посилаючись на норми ст. ст. 1046, 1051 ЦК України, районний суд визнав доводи та вимоги позовної заяви обґрунтованими та її задовольнив.

Апеляційний суд з такими висновками не погодився, встановив, що судом першої інстанції невірно оцінено докази та встановлено обставини справи, а відтак, зроблено помилкові висновки щодо доведеності позову.

Оцінивши зібрані у справі документи, апеляційний суд дійшов висновків, що позивачем ОСОБА_6 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розписка ним не видавалася і грошові кошти не отримувалися. У зв'язку з цим, апеляційний суд відмовив у задоволенні позову через його недоведеність.

Такі висновки апеляційного суду обґрунтовані.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що за заявою позивача 13 грудня 2011 року слідчим відділом Дзержинського РВ ХМУ ГУМВСУ в Харківській області порушено кримінальну справу № 60112879 за ч. 1 ст. 358 КК України за фактом підробки документу - розписки.

В ході досудового слідства було проведено низку експертиз.

Відповідно до висновку судово-трасологічної експертизи Національної академії правових наук України інституту вивчення проблем злочинності від 07 серпня 2012 року в розписці займу 700 тис. доларів США з початку було поставлено підпис від імені ОСОБА_6, а згодом надруковано текст поверх підпису (а. с. 72, т. 1).

Згідно з висновком експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса від 16 січня 2012 року, на ділянці розташування підпису в розписці від імені ОСОБА_6 є незабарвлені вдавлені штрихи, які по своїй конфігурації і взаємному розташуванню схожі на штрихи підпису, виконані пастою для кулькової ручки. Це свідчить про те, що зверху наданої позивачем боргової розписки, ставились підписи на інших аркушах і тому відобразилися вдавлені штрихи підпису, тобто одночасно підписувалось кілька аркушів приблизно в одному місці аркушу. Також з висновку експерта вбачається, що в межах штрихів підпису від імені ОСОБА_6 в розписці наявні сліди барвника принтера - мікрочастинки тонера, розташовані зверху штрихів підпису та під ними. Встановити послідовність нанесення підпису та печатного тексту самої розписки неможливо (а. с. 27-36, т. 1).

Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 13 листопада 2012 року, встановити давність виготовлення боргової розписки від імені ОСОБА_6 неможливо, оскільки документ піддавався контактній тепловій обробці (а. с. 90, т. 1).

Таким чином, вважати, що експертами надано однозначну відповідь на питання черговості написання самого тексту розписки та підпису у ній, не можна, оскільки висновки експертиз є суперечливими. Такі висновки повинні оцінюватися як докази разом із іншими доказами у справі.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов'язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За таких обставин, з огляду на положення ч. 2 ст. 11, ст. 204 ЦК України, якщо договір укладений і не визнаний недійсним, то обумовлені ним правові наслідки мають юридичну силу.

Позивач посилається на те, що він договору позики не укладав та просив суд визнати його неукладеним, а розписки недійсною.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 суму боргу в розмірі 700 тис. доларів США на підставі вказаної вище розписки від 26 січня 2008 року, яке було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2011 року, де касаційною інстанцією була надана правова оцінка доводам ОСОБА_6 стосовно неукладення розписки та безгрошевого характеру даної угоди.

Вказані обставини не підлягають доказуванню про розгляді цієї справи згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Стосовно перебування ОСОБА_6 у м. Києві 26 січня 2008 року, то апеляційний суд не визнав ці обставини беззаперечними у зв'язку з тим, що вони ґрунтуються на суперечливих свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На переконання апеляційного суду позивач ОСОБА_6 не надав належних та допустимих доказів того, що розписка ним не укладалася і грошові кошти не отримувалися. За таких обставин судова колегія визнала, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову в позові.

Висновки суду апеляційної інстанції доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи матеріали не спростовують, а тому, керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська