У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Донецької області від 5 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, в якому, крім нього, зареєстровані його дружина - ОСОБА_5, колишня невістка - ОСОБА_4, та онука - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2011 року ОСОБА_4 з онукою фактично в будинку не проживають, що чинить йому перешкоди у користуванні та розпорядженні його власністю, при цьому він несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд визнати ОСОБА_4 разом з малолітньою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 1 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 5 січня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_4 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову в цій частині відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й направити справу на новий розгляд .

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень ст. 405 ЦК України ОСОБА_4 втратила право користування спірним житлом, а дитина не була відсутня за місцем своєї реєстрації понад один рік, періодично проживає в будинку, тому не втратила права на користування цим житлом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_4 та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, виходив із того, що, залишаючи за малолітньою дитиною право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1, і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції порушив принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, крім виняткових обставин.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 30 жовтня 1973 року. У будинку зареєстровані: ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_5, колишня невістка - ОСОБА_4, та онука - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

У ст. 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального права суд не надав належної правовоїоцінки доводам позивача про те, що ОСОБА_4 з дочкою фактично постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2, при цьому будь-яких перешкод у проживанні він їм не чинив та наданим ним доказам щодо непроживання відповідача з дочкою у спірному житловому будинку понад один рік без поважних причин.

Зокрема, згідно з актом від 1 вересня 2015 року ОСОБА_4 та її дочка в зазначеному будинку не проживають більше чотирьох років.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Проте апеляційний суд не перевірив наявність фактичного місця проживання відповідача, що також є місцем проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, а апеляційний суд за правилами ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У порушення вимог ст. ст. 11, 214, 316 ЦПК України, вийшовши за межі позовних вимог, апеляційний суд не звернув уваги на те, що предметом позову є захист права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (цивільно-житлові правовідносини), а не відібрання дитини чи визначення місця проживання дитини (сімейні правовідносини), та, застосувавши положення принципу 6 Декларації прав дитини, по суті позовних вимог рішення суду першої інстанції в межах предмета та підстави позову не перевірив.

Таким чином, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам і доводам сторін, що має суттєве значення для правильного вирішення спору та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 5 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П.Штелик