УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів:Ізмайлової Т. Л., Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування в особі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави Ізраїль та про зобов'язання передати неповнолітніх дітей батькові, за касаційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в інтересах якого діє ОСОБА_8, та касаційною скаргою ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_9, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року Головне управління юстиції у Харківській області звернулося до суду з позовом в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання незаконним утримання на території України неповнолітніх дітей, повернення неповнолітніх дітей до держави Ізраїль та про зобов'язання передати неповнолітніх дітей батькові, посилаючись на те, що він та ОСОБА_6 27 березня 2009 року зареєстрували шлюб у м. Києві. Від шлюбу вони мають двох дітей: Мінакер Аєлет-Батшева, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У листопаді 2009 року вони переїхали до м. Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1.

27 листопада 2012 року вони разом з дітьми виїхали до держави Ізраїль, де проживали в квартирі по АДРЕСА_5, яку орендували строком на один рік.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мали медичні страхові поліси на території держави Ізраїль. ОСОБА_10 відвідувала дитячий садок в Ізраїлі з січня 2013 року по березень 2013 року.

ОСОБА_5 зазначає, що з 27 лютого по 19 березня 2013 року він перебував в Україні по справах, а після повернення до Ізраїлю з'ясувалося, що відповідачка разом з дітьми 11 березня 2013 року виїхала до України та повертатися в Ізраїль з дітьми відмовляється, тому звернувся до суду з указаним позовом.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року, у задоволенні позовних вимог Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах ОСОБА_5 відмовлено.

У поданих касаційних скаргах Головне територіальне управління юстиції у Харківській області, в інтересах якого діє ОСОБА_8, та ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_9, просять зазначені судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що малолітні діти, а саме - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебувають на території України на законних підставах, а також із того, що малолітні діти проживають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, тобто протягом двох років після повернення з держави Ізраїль перебувають в Україні, звикли та адаптувалися у цьому середовищі, а тому їх повернення до держави Ізраїль, в якій вони проживали лише чотири місяці, є недоцільним.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Конвенцію про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 1980 року (далі - Гаазька Конвенція) ратифіковано Україною 11 січня 2006 року. Для України Гаазька Конвенція набула чинності з 01 вересня 2006 року, а для Ізраїлю - з 01 лютого 2007 року.

Згідно з частиною 1 статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

Стаття 13 Гаазької Конвенції передбачає, що судовий або Адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення доведуть, що:

А) особа, установа чи інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання;

Б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпиму обстановку.

Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Згідно із ст. 20 Конвенції 1980 року у поверненні дитини, відповідно до статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини та основних свобод.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 березня 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб на території України у м. Києві.

Подружжя ОСОБА_6 з 2008 року по листопад 2009 року проживали у м. Києві, потім переїхали до м. Харкова та зареєструвались за адресою: АДРЕСА_1

27 листопада 2012 року подружжя ОСОБА_6 із двома неповнолітніми дітьми: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю.

Згідно інформації, що міститься у запиті Держави Ізраїль, ОСОБА_6 та діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мають подвійне громадянство: України та Ізраїлю. ОСОБА_5 є громадянином України. Діти разом з батьками проживали у Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_5, що підтверджується витягами з реєстраційного відділу обліку населення від 03 липня 2013 року. Подружжя орендувало квартиру в Ізраїлі строком на один рік, а саме з 10 січня 2013 року до 10 січня 2014 року. Договір оренди був укладений на ім'я ОСОБА_6

ОСОБА_10 відвідувала дитячий садок в Ізраїлі з січня 2013 року до березня 2013 року, що підтверджується довідкою від листопада 2013 року.

Діти ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мали медичні страхові поліси на території Ізраїлю, що підтверджується довідками від 20 листопада 2013 року.

27 лютого 2013 року ОСОБА_5 поїхав в Україну з метою, як він зазначив, для відновлення втраченого українського паспорту.

Відповідачка ОСОБА_6 разом з дітьми 11 березня 2013 року також виїхала до України, посилаючись на те, що ОСОБА_5 вчиняв по відношенні до неї фізичне насильство, у зв'язку з чим вона звернулась до поліції Ізраїлю. На підтвердження своїх доводів до суду була надана інформація з відділення поліції у м. Маале-Адумим про звернення № 89022013 від 26 лютого 2013 року, у якій зазначені відомості про злочин - погрози та напад чоловіка. Після того, як 27 лютого 2013 року ОСОБА_5 повернувся в Україну, ОСОБА_6 за допомогою соціальних служб Держави Ізраїль також повернулася в Україну.

Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2013 року, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було розірвано.

Відповідно до висновку ВКМСД Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 16 квітня 2013 року в діях ОСОБА_6 щодо виїзду з дітьми з держави Ізраїль до України 11 березня 2013 року відсутній будь-який склад злочину.

Згідно відповіді ДМС України в Харківській області від 18 липня 2013 року зазначено, що 26 березня 2013 року громадянка ОСОБА_6 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області з клопотанням про повернення на постійне місце проживання в Україну разом з малолітніми дітьми - ОСОБА_10 та ОСОБА_11, на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яке було задоволено.

Судами також установлено, що малолітні ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали на території Ізраїлю лише чотири місяці.

Постійного місця проживання в державі Ізраїль ні позивач, ні відповідач не мають.

На теперішній час ОСОБА_6 з дітьми мешкають у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де для них створені усі умови для повноцінного розвитку.

Згідно з інформацією адміністрації дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 140 від 15 червня 2015 року малолітні ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, зараховані до закладу з 01 вересня 2014 року.

Відповідно до карти профілактичних щеплень діти отримали необхідні щеплення відповідно віку та стану здоров'я.

Згідно Висновку Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради щодо визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 11 грудня 2014 року № 548, визначено за доцільне їх місце проживання разом із матір'ю - ОСОБА_6

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій, належним чином встановили фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів, та прийшли до обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки діти перебувають на території України на законних підставах, так як мають постійне місце проживання та реєстрації у квартирі АДРЕСА_1, проживають в належних умовах, відвідують дитячий садок, отримують необхідний медичний догляд, тобто протягом двох років після повернення з держави Ізраїль перебувають в Україні, звикли та адаптувалися у цьому середовищі, а тому їх повернення до держави Ізраїль, в якій вони проживали лише чотири місяці, є недоцільним.

Доводи ОСОБА_5 про те, що він є громадянином Ізраїлю та має в Ізраїлі постійне місце проживання є безпідставними, оскільки спростовуються доказами, які є в матеріалах справи, а саме: паспортом громадянина України, наданим до суду ОСОБА_5, з якого вбачається, що він є громадянином України; посвідченням особи в державі Ізраїль на ім'я ОСОБА_5 термін дії якого сплинув 10 квітня 2015 року.

Інші доводи касаційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги Головного територіального управління юстиції у Харківській області, в інтересах якого діє ОСОБА_8, та ОСОБА_5, в інтересах якого діє ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук