Справа № 350/1720/15-ц
Номер провадження 2/350/85/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року смт.Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі :головуючої судді Калиній Г.В.

з участю секретаря судового засідання Видойник І.П.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради, Держгеокадастру в Рожнятівському районі про визнання недійсним рішення Перегінської селищної ради та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

У своїй позовній заяві позивач просить визнати недійсним та скасувати рішення Перегінської селищної ради від 05 лютого 2008 року № 129-13/2007 «Про розгляд відношень юридичних та фізичних осіб та заяв громадян селища», яким ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по вул. Сагайдачного, площею 0,1296 га та передано земельну ділянку у власність, скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,1296 га, яка розташована в смт. Перегінське по вул. Сагайдачного, 132 від 24 листопада 2008 року та поновити йому термін позовної давності для звернення з даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та пояснила, що 3 жовтня 2003 року позивач придбав у власність на підставі договору купівлі - продажу цегляно - бетонну огорожу загальною довжиною 281,9 метра, а 15 липня 2005 року йому на підставі договору дарування перейшли у власність виробничо - складські приміщення, загальною площею 860 метра квадратного, які належали колишньому підприємству ВКФ «Ірина», що розташоване у смт. Перегінське, по вул. Сагайдачного, 132, Рожнятівського району, Івано-Франківської області.

У 2005 році позивач звернувся до Перегінської селищної ради із заявою про надання дозволу на складання проектної документації на 2 га землі, яка перебувала в користуванні ВКФ «Ірина». Заява була розглянута на сесії Перегінської селищної ради, і йому було відмовлено у наданні дозволу на складання проектної документації. Не погоджуючись з таким рішенням сесії, позивач ОСОБА_4 оскаржив його в судовому порядку. 28 січня 2008 року Господарським судом Івано-Франківської області в порядку забезпечення позову було заборонено Перегінській селищній раді вчиняти будь-які дії стосовно даної земельної ділянки.

05 лютого 2008 року, всупереч ухвалі про забезпечення позову, за ініціативою колишнього голови Перегінської селищної ради, орган місцевого самоврядування прийняв оскаржуване рішення про затвердження відповідачу ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення частини земельної ділянки площею 0,1296 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Сагайдачного, 132, та передачу її у власність.

На підставі вищевказаного рішення відповідач ОСОБА_2 в Управлінні земельних ресурсів в Рожнятівському районі отримав Держаний акт на право власності на земельну ділянку по вул. Сагайдачного, 132 в смт. Перегінське для ведення особистого селянського господарства.

За невиконання ухвали суду від 28 січня 2008 року про забезпечення позову колишнього голову Перегінської селищної ради було притягнуто до кримінальної відповідальності.

Оспорюване рішення Перегінської селищної ради, що стосуються спірної земельної ділянки, позивач оскаржував у порядку адміністративного судочинства. 14 травня 2015 року ухвалою Рожнятівського районного суду закрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 у звязку з тим, що її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

9 липня 2015 року Львівським апеляційним адміністративним судом зазначену ухвалу Рожнятівського районного суду у частині оскарження рішення Перегінської селищної ради від 05 лютого 2008 року № 129-13/2007 "Про розгляд відношень юридичних та фізичних осіб та заяв громадян селища», щодо ОСОБА_2 залишено у силі.

Вважає вищевказані рішення селищної ради та Державний акт, виданий відповідачу ОСОБА_2, такими, що грубо порушують права та законні інтереси позивача.

Рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 приймалося органом місцевого самоврядування всупереч ухвалі суду про забезпечення позову. Крім того Перегінською селищною радою не вжито заходів для зміни цільового призначення землі та передано її відповідачу у власність для ведення особистого селянського господарства.

Рішення Перегінської селищної ради та Державний акт, виданий на імя ОСОБА_2 оскаржувалися позивачем в порядку адміністративного судочинства, а тому вважає, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом пропущено з поважних причин та просить його поновити.

Відповідач ОСОБА_2 позову не визнав та пояснив, що позивач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, через свого представника ОСОБА_5, продав йому частину огорожі та приміщення колишнього ВКФ «Ірина», про що було укладено договір купівлі-продажу. Продаж вищезазначеного майна проводився для того, щоб він зміг приватизував частину земельної ділянки, на якій воно знаходилося, оскільки ця земельна ділянка є суміжною з земельною ділянкою його домоволодіння. Саме з цією метою позивач розібрав продану йому частину огорожі та забрав будівельні матеріали, звільнивши землю йому для подальшої приватизації. Отже позивач особисто продав йому частину огорожі та господарських споруд колишнього ВКФ «Ірина», з метою сприяння селищній раді, у розпорядженні якої перебувала земля, для передачі йому спірної частини землі у приватну власність.

Він є добросовісним набувачем землі та у встановленому законом порядку виготовив правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку, не порушуючи при цьому чиїх-небудь прав та законних інтересів, тому вважає позовні вимоги безпідставними.

Також вважає твердження позивача ОСОБА_3 про те, що термін позовної давності повинен бути продовжений, оскільки він оскаржував рішення сесії та належний йому правовстановлюючий документ на землю до суду, і даний спір перебував на розгляді в суді, але в адміністративному порядку, таким, що суперечить вимогам закону, оскільки подача позову з недодержанням правил підвідомчості або підсудності не перериває перебігу строку позовної давності.

ОСОБА_3 оскаржив зазначені рішення і Державний акт у порядку адміністративного судочинства ще у серпні 2011 року, до позовної заяви додав як копію державного акта на право його власності на землю так і оскаржуване рішення сесії Перегінської селищної ради і копію вироку суду, яким колишнього селищного голову ОСОБА_6 було засуджено за невиконання ухвали суду та підписання виданого йому державного акта на землю.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 31 серпня 2011 року провадження у справі було закрито саме з тих підстав, що йому видано оскаржуваний державний акт на спірну частину землі, а тому у даному випадку оспорюються не дії органу місцевого самоврядування, а його право власності на землю, отже спір належить розглядати у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства, про що було роз'яснено позивачу ухвалою суду.

Однак позивач, замість подати до нього позов у порядку цивільного судочинства, не погодився з зазначеною ухвалою та подав на неї апеляційну скаргу, що і призвело до затяжного судового процесу.

Вважає, що за таких обставин до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної даності.

Крім того на земельній ділянці, що є на даний час у його власності, будь-які будівлі чи споруди, належні позивачу не перебувають, а тому права позивача ніяким чином не порушуються.

Представник відповідача Відділу Держгеокадастру в Рожнятівському районі у судове засідання не зявився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечує.

Представник відповідача Перегінської селищної ради, також не прибула у судове засідання, направила суду письмове клопотання, в якому справу просить розглянути у її відсутності, у вирішенні спору покладається на розсуд суду.

За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності зазначених представників відповідачів.

Вислухавши учасників процесу та вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

3 жовтня 2003 року через ОСОБА_5 позивач придбав у власність на підставі договору купівлі-продажу цегляно-бетонну огорожу загальною довжиною 281,9 метра, що розташована у смт. Перегінське, по вул. Сагайдачного, 132, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, що підтверджується копією договору, купівлі продажу від 3 жовтня 2003 року (а. с. 82).

13 травня 2005 року відповідач ОСОБА_2 через того ж ОСОБА_5 купив 30 метрів цегляної огорожі, яка знаходиться по вул. Сагайдачного, 132 у смт. Перегінське, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, що підтверджується копією договору купівлі продажу майна від 13 травня 2005 року (а. с. 64).

Рішенням Перегінської селищної ради від 09 серпня 2005 року відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на складання проекту відведення на земельну ділянку з фонду земель селищної ради по вул. Сагайдачного, площею 1363 метра квадратного для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією рішення Перегінської селищної ради від 09 серпня 2005 року (а. с. 86).

На підставі зазначеного рішення селищної ради відповідач ОСОБА_2 у 2006 році виготовив проектну документацію із землеустрою, що підтверджується копією проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства по вул. Сагайдачного у смт. Перегінське (а. с. 24-37).

Рішенням Перегінської селищної ради від 05 лютого 2008 року відповідачу ОСОБА_2 затверджено проект землеустрою щодо відведення частини земельної ділянки площею 0,1296 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Сагайдачного, 132, та передано її у власність, що підтверджується копією рішення Перегінської селищної ради від 05 лютого 2008 року (а. с. 3).

На підставі зазначеного рішення органу місцевого самоврядування відповідач ОСОБА_2 виготовив Державний акт направо власності на земельну ділянку, що підтверджується його копією (а. с. 4).

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Перегінської селищної ради про скасування рішення селищної ради №52-6/2006 від 21 грудня 2006 року та зобовязання винести рішення про надання йому дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки, площею 2 га по вул. Сагайдачного, 132, у смт. Перегінське. З метою забезпечення даного позову ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 28 січня 2008 року Перегінській селищній раді було заборонено вчиняти будь-які дії відносно земельної ділянки, що є предметом спору, що підтверджується копією ухвали Господарського суду Івано-Франківської області від 28 січня 2008 року (а. с. 23).

Всупереч зазначеній ухвалі Господарського суду Івано-Франківської області про забезпечення позову, колишній селищний голова ОСОБА_6 не повідомив депутатів Перегінської селищної ради про заборону, встановлену зазначеною ухвалою, та ініціював прийняття сессією Перегінської селищної ради рішення про затвердження проекту відведення та передачі у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2, за що був притягнутий до кримінальної відповідальності, що підтверджується копією вироку Рожнятівського районного суду від 14травня 2010 року (а. с. 20-22).

Отже приймаючи 05 лютого 2008 року рішення про затвердження відповідачу ОСОБА_2 проекту землеустрою щодо відведення частини земельної ділянки площею 0,1296 га для ведення особистого селянського господарства по вул. Сагайдачного, 132, та передаючи її у власність, Перегінська селищна рада діяла незаконно, тобто в супереч ухвалі Господарського суду про забезпечення позову.

Однак на підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 виготовив оспорюваний державний акт про право власності на землю, про що позивачу було достовірно відомо, що підтверджується копією ухвали Рожнятівського районного суду від 31 серпня 2011 року, якою провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Перегінської селищної ради, третя особа з самостійними вимогами на предмет спору: ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 та ОСОБА_8, про оскарження рішення та зобовязання селищної ради надати дозвіл на складання проекту відведення землі закрито, оскільки спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, розяснено позивачу його право на подачу цивільного позову, що підтверджується копією ухвали Рожнятівського районного суду від 31 серпня 2011 року (а. с. 65, 66).

Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 викупили по частині огорожі, яка належала колишньому підприємству ВКФ «Ірина», що розташоване у смт. Перегінське, по вул. Сагайдачного, 132, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, маючи намір в подальшому приватизувати землю, на якій знаходяться обєкти нерухомого майна.

Під час дії ухвали Господарського суду про забезпечення позову від 28 січня 2005 року сесія Перегінської селищної ради прийняла рішення про затвердження проекту відведення та передачі у власність спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку виготовив правовстановлюючі документи не спірну земельну ділянку, не порушуючи при цьому прав позивача ОСОБА_3, оскільки на даній земельній ділянці відсутні господарські споруди та інші обєкти нерухомого майна, які б належали позивачу, що підтверджується актом обстеження спірної земельної ділянки від 04 квітня 2016 року (а. с. 102).

Відповідач просив застосувати до заявлених ОСОБА_3 позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ч. 4 ст. 267 названого кодексу сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну та спеціальну. Відповідно до змісту ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки.

Відповідно до ст. 253 названого кодексу, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За змістом ст. 261 цього ж кодексу, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Судом встановлено, що позивачу про порушення його права на отримання спірної частини землі було відомо з часу прийняття Перегінською селищною радою оскаржуваного рішення, отже перебіг строку позовної давності слід рахувати з 05 лютого 2008 року. З даним позовом позивач звернувся до суду 11 грудня 2015 року, тобто по спливу більше шести років з часу прийняття оскаржуваного рішення, отже поза межами строку позовної давності.

Представник позивача просила про поновлення строку позовної даності, оскільки, вважаючи, що орган місцевого самоврядування прийняв вказане рішення всупереч вимогам закону, ОСОБА_3 оскаржив його в порядку адміністративного судочинства. Даний спір перебував на розгляді у Рожнятівському районному суді та Львівському апеляційному адміністративному суді до 09 липня 2015 року. Судами обох інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 видано Державний акт на спірну частину землі, отже оспорюється право власності відповідача на земельну ділянку, тому спір належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 УК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до п.1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, а відповідно до п. 10 ст. 16 цього кодексу, способом захисту цивільного права чи інтересу може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, оскаржуючи рішення Перегінської селищної ради про затвердження проекту відведення та передачі у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 у порядку адміністративного судочинства, позивач скористався невірним способом захисту своїх прав з порушенням правил підвідомчості.

Ухвалою Рожнятівського районного суду від 31 серпня 2011 року позивачу було розяснено, що даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, однак позивач, замість того щоб обрати вірний спосіб захисту своїх прав та інтересів та звернутись до суду з цивільним позовом, оскаржував дану ухвалу в апеляційному порядку, свідомо затягуючи судовий процес. Зважаючи на такі обставини, суд не знаходить підстав для поновлення позивачу строку позовної давності.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 добросовісно набув у власність спірну земельну ділянку та у встановленому законом порядку отримав правовстановлюючі документи на неї, не порушуючи при цьому жодних прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами. За змістом пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року, майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки ставиться питання про позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції».

За наведених обставин позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку є безпідставним, а його позовні вимоги до Перегінської селищної ради про визнання незаконним та скасування рішення сесії щодо передачі ОСОБА_2 зазначеної землі, що вже реалізоване ОСОБА_2 шляхом отримання державного акта, поданий з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин позовні вимоги є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 169, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Перегінської селищної ради, Держгеокадастру в Рожнятівському районі про визнання недійсним рішення Перегінської селищної ради та скасування Державного акту на право власності на земельну ділянку відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Рожнятівський районний суд протягом десяти днів з часу його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Калиній