АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3597/16 Головуючий 1 інстанції Грищенко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коровіна С.Г.,

суддів Сащенко І.С., Довгаль А.П.,

при секретарі Личак А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності та про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду та просила визначити, що у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 право кожного з двох співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 складає по 1/3, а також визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є інвалідом II групи, зареєстрована за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2. Отримала Український РНОКПП № НОМЕР_1 зареєстрований в Державному реєстрі 18.11.2013 року. Спірна житлова квартира була приватизована 24.05.93 на трьох осіб у рівних долях, і була спільною сумісною власністю її матері ОСОБА_6, її рідної сестри ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18.04.2000 року. Після смерті ОСОБА_6, яка померла 17 листопада 2003 р., її частка у праві спільної сумісної власності на вищезазначену квартиру перейшла у порядку спадкування за законом до ОСОБА_5Д, яка 06.12.10 р. склала заповіт на користь позивача, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7Е та зареєстрований в реєстрі за №3581. ОСОБА_5 померла 26 червня 2013 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть №403118 від 26.06.13 р. Позивач в шестимісячний строк 11 листопада 2013 року звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 з заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_5 Нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що не визначена частка спадкодавця у праві спільної сумісної власності на 2/3 в квартирі АДРЕСА_1. За вказаних обставин позивач вимушена звернутися до суду за захистом прав та законних інтересів.

Представник позивача ОСОБА_9, який діє на підставі довіреності, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та просив на підставі наданих доказів постановити рішення про задоволення вимог позивача.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 позовні вимоги ОСОБА_10 задоволено повністю.

Визначено, що у праві спільної сумісної власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 право кожного з двох співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_4 складає по 1/3 частці, а саме:

- визначено, що частка померлої 26 червня 2013 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 складає 1/3 частку;

- визначено, що частка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 складає 1/3 частку.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3, загальною площею 88,5 кв.м., житловою площею 60,5 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5, померлої 26 червня 2013 року.

Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в розмірі 6090 грн.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_11, який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі рішення № 500 від 14.08.13 р. виконавчого комітету Харківської міської ради, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити в повному обсязі. Вказує на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, при ухваленні рішення.

Зокрема, посилається на те, що судом не залучено до розгляду справи його підопічного, який являється сином відповідача, чим було порушено його права як спадкоємця. Вважає, що при розгляді справи вирішувалось питання щодо розподілу майна право спадкування на яке належить, як законному представнику, сину відповідача ОСОБА_2.

Крім того він зазначає, що судом першої інстанції порушено п. 2 Порядку визначення друкованого засобу масової інформації, у якому розміщується оголошення про виклик до суду відповідача, третіх осіб, свідків, місце фактичного проживання (перебування) яких невідоме, оскільки оголошення було розміщено у газеті «Слобідський край», яка є регіональною газетою Харківської області, в той час, коли останнім відомим місцем перебування відповідача був Кримський півострів, що підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 13.07.2009 року.

ОСОБА_11 зауважує, що відповідач хворів з дитинства на церебральний параліч, був направлений на ВТЕК для встановлення інвалідності, але за життя не встиг його пройти. За даних обставин ОСОБА_12 вважає, що були порушені норми ст. 1241 ЦК України, за якою повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують незалежно від змісту заповіту половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом.

ОСОБА_12 посилається на невірне застосування судом першої інстанції приписів ч. 2 ст. 372 ЦК України, які були застосовані при визначенні частки померлої у спільній сумісній власності. Вважає, що дана норма застосовується виключно при поділі спільно майна, при цьому під поділом розумується поділ майна в натурі, що стосовно житла означає поділ на окремі обєкти права власності.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що спірною є квартира АДРЕСА_4. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 24 травня 1993 року (а.с.21,22) зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5.

ОСОБА_6 померла 17 листопада 2003 року і її частку у праві спільної сумісної власності на квартиру успадкувала за законом ОСОБА_5, про що в свідоцтві про право власності від 05 квітня 2013 року нотаріусом ОСОБА_13 зроблено відповідний запис. Таким чином право власності на 1/3 частину квартири було визначено.

Встановлено, що 06 грудня 2010 року ОСОБА_5 складено заповіт на імя ОСОБА_3, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано у реєстрі за № 3581. Згідно заповіту вона заповіла позивачці усе своє майно, яке належало їй на час смерті (а.с.16).

Згідно копії свідоцтва про смерть від 26.06.2013 року №40318 рідна сестра позивачки ОСОБА_5 померла 26 червня 2013 року (а.с.15).

Враховуючи свідоцтво про право власності на житло від 24 травня 1993 року та запис, зроблений у цьому свідоцтві, на час смерті спадкодавцю ОСОБА_14 належали 1/3 частина квартири в порядку спадкування за законом та частина у 2/3 частках спірної квартири разом із ОСОБА_4, якого згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 серпня 2009 року за заявою ОСОБА_5 визнано безвісно відсутнім з 05 травня 2008 року (а.с.23). У встановленому порядку ОСОБА_4 померлим не визнано. Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що на час смерті ОСОБА_5 вона та безвісно відсутній ОСОБА_4 мали у спільній сумісній власності 2/3 частини спірної квартири. Оскільки раніше спірну квартиру приватизовано ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, та враховуючи, що в порядку спадкування після ОСОБА_6 її доля у спільній власності визначена як 1/3, то суд першої інстанції обґрунтовано визначив долю спадкодавця ОСОБА_5 також в розмірі 1/3 частини квартири і визнав за позивачкою право власності на 2/3 частини спірної квартири.

Оскільки безвісно відсутнього, згідно рішення суду, ОСОБА_4 не оголошено померлим відповідно до ст. 46 ЦК України, то спадщина на його долю у спірній квартирі не відкрилася. Питання опіки над майном фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою, повинно вирішуватися у відповідності до приписів ст. 44 ЦК України.

Посилання апелянта на те, що рішенням суду порушуються права неповнолітнього ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі. Сторони не заперечували у судовому засіданні, що ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі. Якщо позивач або інші особи перешкоджають йому користуватися цим житлом, то він не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом щодо поновлення свого порушеного права. Зазначене не є підставою для скасування цього рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

На час розгляду справи відсутні відомості про те, що батько неповнолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_4 помер, або його оголошено померлим. Представник ОСОБА_2 не заперечував проти цього. Посилання апелянта на те, що у нього є сумнів щодо заповітів, на підставі яких у спадкоємців виникло право успадкувати частину спірної квартири, то такі запереченя не можуть бути враховані при розгляді цієї справи, оскільки відповідного позову від зацікавленої особи в межах цієї справи не розглядалося.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313Ц 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, що діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді