Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є. у. № 332/4112/15
Провадження № 22ц/778/1790/16
Головуючий у 1-й інстанції: Марченко Н.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Сапун О.А.,

суддів: Краснокутської О.М.

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа: Національний банк України, про звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА :

03 вересня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом, який у подальшому уточнювало, до ОСОБА_3, третя особа: НБУ, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, що 24 липня 2008 року між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 221-011/ФКВ-08 згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 38 000 доларів США з розрахунком 12,1 % річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк до 18 липня 2033 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 1 799 293 грн. 48 коп., пеня 306 491 грн. 81 коп., комісія 28 908 грн. 25 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту 5 071 грн. 55 коп., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам 15 376 грн. 36 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення вказаної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 46,1 кв. м, загальною площею 69,26 кв. м, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк», за апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» зазначало, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову по причині пропуску товариством позовної давності. Разом з тим, такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи, суперечить нормам матеріального права, оскільки кредитний договір між банком та ОСОБА_3 укладений на строк до 18 липня 2033 року, вимога про сплату заборгованості була направлена ОСОБА_3 21 серпня 2015 року, з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки товариство звернулося 03 вересня 2015 року, тобто в межах позовної давності. З цих підстав просило апеляційну скаргу задовольнити, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення заявлених до відповідача вимог.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, навів помилкові мотиви. Вважає, що ПАТ «Дельта Банк» не є кредитором за укладеним 24 липня 2008 року кредитним договором № 221-011/ФКВ-08. Крім того, обраний спосіб захисту у формі визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки не узгоджується з нормами матеріального права. З цих підстав просив рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року змінити в частині мотивів відмови у позові.

У судове засідання апеляційного суду Запорізької області представник ПАТ «Дельта Банк» не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 12 квітня 2016 року, пр. що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, звернувся з заявою про розгляд скарги у його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні апеляційного суду доповідь судді, вислухавши пояснення ОСОБА_3, його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у відповідності до статті 303 ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Пунктом 3 частини 1 статті 307, пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний має право змінити рішення у разі порушення або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «Дельта Банк» пропустило позовну давність для звернення за захистом порушеного права. Посилався на те, що з 01 липня 2010 року ОСОБА_3 не здійснював платежі у погашення заборгованості по кредитному договору, з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся тільки 03 вересня 2015 року, тобто за межами передбаченої статтею 257 ЦК України позовної давності. У частині 4 статті 267 ЦК України зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки ОСОБА_3 у запереченнях проти позову, поданих до суду 07 грудня 2015 року, посилався на пропуск банком позовної давності, ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову слід відмовити саме з цих підстав.

Повністю з такими висновками погодитися не можна, оскільки вони не узгоджуються з нормами матеріального права та фактичними обставинами справи.

З матеріалів справи вбачається, що 24 липня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 221-011/ФКВ-08, згідно з умовами якого товариство надало позичальнику кредитні кошти у розмірі 38 000 доларів США з розрахунком 12,1 % річних за весь час фактичного користування кредитом, на строк до 18 липня 2033 року ( а. с. 7-14 ).

У забезпечення виконання умов кредитного договору, 24 липня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 221-011/Zфквін-08, згідно якого відповідач передав в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, жилою площею 46,1 кв. м, загальною площею 69,26 кв. м ( а. с. 16-22 ).

Посилаючись на те, що ПАТ «Декльта Банк» набуло статус нового кредитора, оскільки 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір про передачу активів та кредитних зобовязань на користь ПАТ «Дельта Банк», а також на те, що ОСОБА_3 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість на загальну суму 1 799 293 грн. 48 коп., позивач просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, жилою площею 46,1 кв. м, загальною площею 69,26 кв. м ( а. с. 31-34,65-72 ).

Відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив передбачену статтею 258 ЦК України позовну давність.

Однак такий висновок є хибним, кредитний договір укладений на строк до 18 липня 2033 року, вимогу про погашення заборгованості банк направив відповідачу 21 серпня 2015 року, з позовом до суду звернувся 03 вересня 2015 року, тому відмовляти позивачеві у задоволенні вимог через пропуск позовної давності підстав не було.

Разом з тим, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

У статті 37 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем в суді, якщо він доведе, що основне зобовязання і умови іпотечного договору не були порушені.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Судом зясовано, що у забезпечення виконання умов кредитного договору, 24 липня 2008 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 221-011/Zфквін-08, згідно якого відповідач передав в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, жилою площею 46,1 кв. м, загальною площею 69,26 кв. м. 13 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «Український промисловий банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань, у тому числі щодо прави вимоги про договору іпотеки № 221-011/Zфквін-08 ( а. с. 65-72 ).

Згідно з п. 4.1,4.3 іпотечного договору іпотеко держатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обовязків за кредитним договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотеко держателя, передбаченим пунктом 4.4 цього договору.

У пункті 4.4.1 іпотечного договору зазначено, що у випадку настання підстав для звернення стягнення га предмет іпотеки іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття предмета іпотеки у власність.

Згідно пункту 4.5 іпотечного договору, у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмета іпотеки здійснюється шліхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Таким чином, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі та прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку». Право власності на предмет іпотеки, що переходить до іпотекодержателя, підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому чинним Законодавством.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335,376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів ( частина перша статті 328 ЦК України ).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги умови іпотечного договору, фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не узгоджується зх. Нормами матеріального і процесуального права, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, про який просить позивач, і що саме з цих підстав банку слід відмовити у задоволенні позову.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Згідно положень статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обовязком для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Колегія суддів, враховуючи викладене, вважає за необхідне апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк», апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, судове рішення зміні в частині мотивів відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 08 лютого 2016 року змінити в частині мотивів відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: