Солом'янський районний суд м. києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Коржа А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив суд визнати недійсним Кредитний договір №180643566 від 25.11.2014, укладений між сторонами, посилаючись на наступне.

Так, 25.11.2014 між сторонами укладено Кредитний договір №180643566 (далі - Кредитний договір), згідно якого відповідач надав позивачу грошові кошти в сумі 3 162,00 грн. під 14,99% річних строком до 24.11.2017.

Позивач стверджує, що даний Кредитний договір було ним підписано в такій редакції за твердим наполяганням відповідача без можливості внесення в нього змін по змісту договору, його істотних умов та відсоткової ставки. Він, за переконанням позивача, взагалі по суті не є основним договором, а є договором приєднання.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в Кредитному договорі не навів належно детально розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не встановив в умовах надання кредиту застереження про можливе настання валютних ризиків для позичальника та наслідків такого зростання, річна відсоткова ставка за кредитом визначена неналежним чином та не відповідає дійсній (фактичній), не визначив, не встановив та не розкрив необхідних обов`язкових умов щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі до укладення такого кредитного договору, забезпеченого іпотекою, не визначив та не встановив порядку дострокового виконання основного зобов`зання в разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов`язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання, не визначив та не встановив право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов`язання, не зазначив ліцензії та/або свідоцтва відповідача про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків.

Підсумовуючи викладене позивач стверджує, що оскільки все вищезазначене в Кредитному договорі свого міста не знайшло, то відповідно по цим умовам між сторонами домовленість досягнута і не була, вважає, що коли сторони навіть хоча б однієї з істотних умов договору домовленості не досягли, то його неможна вважати укладеним. В той же час, наводить роз`яснення ВСУ, викладені в постанові Пленуму №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та ВССУ в постанові Пленуму №5 від 20.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно яким необхідно розмежовувати поняття кредитного договору, який є недійсним в силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким в судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених ч.1 ст.215 ЦК України, а також кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, коли сторони не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства. Проте все одно вважає, що відповідач не мав права на укладення такого договору (а.с.2)

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до положень ст.74 ЦПК України. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с.49)

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, в той же час подав письмові заперечення, в яких зазначив, що в пункті 7 Кредитного договору чітко зазначено, що позивач в разі підписання даного договору засвідчує своє ознайомлення із Загальними умовами Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (далі - ТОВ «ЦФР») з надання фізичним особам кредитів в редакції від 26.12.2013, відтак визнає, що не все знайшло своє відображення в укладеному між сторонами договорі, оскільки передбачено в цих «загальних умовах», які є невід`ємною частиною до договору.

Крім того, відповідач акцентує увагу суду на тому, що ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилається позивач, розповсюджується на споживчі кредити, коли фізична особа отримує грошові кошти для придбання конкретної продукції, проте даний Кредитний договір таких обмежень та застережень не мав.

Щодо сукупної вартості кредиту, то відповідач вважав, що вона також відображена в «Графіці платежів», який є додатком до Кредитного договору.

Також стверджував, що умовами договору передбачені і випадки/умови дострокового повернення кредиту (пункт 13)

Підстав для задоволення позову не вбачав (а.с.26)

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

При цьому, з`ясуванню підлягають всі обставини, які мають значення для справи і саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

З представлених суду документів вбачається, що 25 листопада 2014 року між ТОВ «ЦФР», яке є платником податку на прибуток підприємств на загальних умовах, в особі представника Долинського В.В., який діє на підставі довіреності, виданої згідно з умовами агентського договору з ПАТ «ОТП Банк» як агентом, (кредитодавець) з однієї сторони, та позивачем з другої сторони (позичальник) укладено Кредитний договір №180643566, згідно якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит в сумі 3 162,00 грн. під 14,99% річних строком на 36 місяців, а позивач взяв на себе зобов`язання повернути кредит і внести плату за користування ним (а.с.32)

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що стороною кредитного договору може бути виключно банк або інша фінансова установа. В свою чергу, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження даних обставин. Суд в порядку ч.1 ст.11 ЦПК України позбавлений можливості за власною ініціативою витребувати будь-які докази на підтвердження тих чи інших обставин, в той же час, згідно п.4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд може визнати явку сторін чи їх представників обов`язковою для надання особистих пояснень з приводу того, що чи внесено відповідача до Державного реєстру фінансових установ України, чи має свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, в яких відносинах відповідач перебуває із ПАТ «ОТП Банк», між ким було укладено агентський договір, який уповноважив представника відповідача на підписання даного договору тощо.

На підставі викладеного та керуючись ст.169 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Визнати явку представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» обов`язковою.

Судовий розгляд справи відкласти до 09 березня 2016 року до 16.00 годин.

В судове засідання викликати сторони.

Копію ухвали направити позивачу.

Роз`яснити, що саме сторони повинні надати суду докази на підтвердження своїх вимог, або заперечень. В разі ігнорування цих вимог закону рішення приймається на підставі наявних у справі доказів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя - В.С. Кицюк