РІШЕННЯ

Іменем України

08 червня 2016 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Поповича Ореста Степановича про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 грудня 2010 року, скасування реєстрації права власності на будинок та виселення відповідача з членами сім'ї із спірного будинку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Поповича Ореста Степановича про визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 грудня 2010 року, скасування реєстрації права власності на будинок та виселення відповідача з членами сімї із спірного будинку.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач покликається на те, що 10.12.2010 року між нею та відповідачкою було укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Попович О.С. та на підставі цього здійснено державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_2, що є дочкою позивача.

Вважає, що такий договір підлягає визнанню недійсним, із скасуванням державної реєстрації права власності на будинок та з виселенням відповідачки із членами її сім"ї.

Нею, позивачем, було здійснено реконструкцію літньої кухні та переобладнано таку під житловий будинок по АДРЕСА_1. При оформленні новобудови, відповідач запевнила її, що допоможе у виготовлення всіх необхідних документів щодо визнання за нею права власності на самовільно збудований будинок.

Через деякий час, відповідач повідомила її , що усі документи готові із пропозицією подарувати вказаний будинок їй, відповідачу, а вона, позивач, будучи впевненою у законності усіх наявних документів, оформила спірний договір дарування.

У 2014 році вона дізналась, що її право власності на будинок було визнане на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 29.09.2010 року на підставі сфальсифікованих документів.

У звязку з цим вона, позивач оскаржила дане рішення в апеляційному порядку, де за результатами розгляду ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20.11.2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито.

Відтак, вважає, що спірний договір дарування є недійсним, оскільки право власності на будинок набуте нею, відповідачкою, незаконно. Ввідтак, на її, позивача, думку, підлягає скасуванню й державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 та виселення відповідачки із будинку разом із членами сімї, без надання іншого житла.

Із покликанням на ст.ст. 215, 216, 236, 319, 328,346,376 ЦК України просить позов задоволити.

В судове засідання позивач не прибула, направила представника через якого також повідомила причини неприбуття, вказавши такими, похилий вік.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позовній заяві та просив позов задоволити.

В чергові судові засідання, які призначались судом ні позивач, ні її представник не прибули, представник подав заяву про слухання справи у його відсутності.

Сторна відповідача проти такого розгляду заперечень не мала, а відтак, суд, у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України, вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутності сторони позивача, визнавши неявку безпідставною.

Відповідач та її представник в судовому засідання позовні вимоги заперечили та пояснили, що позивач зареєструвала своє право власності на спірний будинок на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 29.09.2010 року, що їй достеменно було відомо і це підтверджується матеріалами справи. Твердження позивача та її представника про те, що право власності вона набула за рішенням суду їй стало відомо тільки у 2014 році, суперечить матеріалам справи та самому змісту правочинів, у яких зазначено підстави набуття права власності. Як зазначають відповідач та її представник, їм не зрозумілі дії позивача щодо оскарження судового рішення першої інстанції та її відмови від позовних вимог в апеляційному суді, що розглядав апеляційну скаргу подану через три роки, після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили та його виконання сторонами.

Уважають вимоги позивача необґрунтованими, оскільки така відмовилась від визнання підстав набуття нею свого права власності на будинок у 2014 році в апеляційному суді, а на даний час ставить питання про визнання договору дарування недійсним.

Звертають увагу суду, що твердження позивача про її необізнаність щодо набуття права власності нею на АДРЕСА_1 не відповідають дійсності, оскільки оскільки у п.4 договору дарування, вказано, що спірний будинок належить їй на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 29.09.2010 року. Крім цього у матеріалах цивільної справи , що була предметом судового розгляду у 2010 році, міститься довіреність видана нею, ОСОБА_1 на представника ОСОБА_4, що представляв її інтереси в судовому процесі під час судового розгляду цивільної справи у 2010 році.

Просять суд відмовити у задоволенні позову у зв"язку із спливом строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки з моменту укладення договору дарування, а саме, 10.12.2010 року позивачу було відомо про всі істотні умови та обставини укладення такого, а тому з даного часу починається перебіг строку позовної давності.

Третя особа - приватний нотаріус Попович О.С. у судовому засіданні щодо позовних вимог поклався на розсуд суду. При цьому нотаріус підтвердиф фактичні обставини добровільності укладення спірного договору та те, що ним особисто розяснювалося наслідки його укладення.

Посвідчуючи договір дарування, у нього не було жодного сумніву щодо волевиявлення ОСОБА_1 своїх намірів подарувати будинок дочці ОСОБА_2

Спірний договір дарування посвідчений ним на підставі документів, що подані відповідно до вимог закону.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Приймаючи дане рішення, суд бере до уваги, що позивач пропустила процесуальний строк ( строк позовної давності в три роки) для звернення до суду за захистом своїх прав, і заяви для його поновлення, з наведенням підстав як сама позивач, так і її представник в судовому перд судом не ініціювали.

Крім цього, суд відхиляє твердження позивача про те, що підстави набуття права власності на будинок їй стали відомі тільки у 2014 році, оскільки судом встановлено, що про наявність судового рішення, оформлення права власності у реєстраційних органах та спірного договору дарування, позивачу ОСОБА_1 було відомо з 29 вересня 2010 року. З даного часу у позивача до відповідача не було жодних претензій щодо дійсності укладеного правочину, що й підтверджується змістом позовної заяви та поясненнями даними в судовому засіданні.

Так, за матеріалами витребуваної із архіву Франківського районного суду м. Львова цивільної справи № 2-4372/10 за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1, вбачається, що інтереси ОСОБА_7 представляв ОСОБА_4, повноваження якого, підтверджені довіреністю від 24.09.2010 року посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А. від імені позивачки ( ас 23).

Як вбачається із п. 4 спірного договору дарування, вищевказаний житловий будинок належить Дарувальнику на праві приватної власності на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 29.09.2010 року, зареєстрованого в ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" 29 жовтня 2010 року ( ас.87).

В судовому засіданні нотаріус Попович О.С. підтвердив, що даний спірний договір посвідчувався ним за участю сторін викладені в ньому фактичні обставини підтверджувалися безпосередньо сторонами договору, наслудки укладення договору ним було розяснено. У нього не було жодних сумнівів щодо волевиявлення дарувальника.

Відтак, суд визнає стаисфакцію, що ОСОБА_1 станом на час укладення спірного договору були відомі всі обставини та підстави набуття нею права власності на будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичнихз осіб, інтересів держави.

Ні сама позивач, ні її представник не вказали причин звернення до суду з даним позовом, а саме виходячи із змісту положень ст. 1 ЦПК України. Не зазначили яке право підлягає захисту чи які свободи чи інтереси позивача порушено.

Судом також встановлено, що позивач звернулася до суду 06 липня 2015 року з позовом щодо визнання недійсним договору дарування від 10 грудня 2010 року, тобто через чотири роки і неповних сім місяців., а отже по -за межами процесуального строку.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Підстави для розгляду позовних вимог позивача за правилами спеціальної позовної давності, відсутні.

Відповідно до ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом, або судом.

Згідно ст. 73 ЦПК України, суд поновляє або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Як убачається із матеріалів справи ні позивач, ні її представник із клопотанням про поновлення або продовження процесуального строку на звернення до суду із розглядуваною позховною заявою не зверталися.

Натомість відповідач та її представник подали клопотання про застосування судом процесуальних строків та відмови у задовленні позовних вимог саме із - за пропущення таких позивачем.

За змістом листа Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних та кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" №24/150/0/4-13 від 28.01.2013 року, вбачається, що заява про захист права приймається судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, але сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Слід зазначити, що на відміну від імперативних правил про застосування позовної давності за ЦК УРСР, новий ЦК передбачає її застосування лише за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК). Аналогічні вимоги встановлені законодавцем і уже згадуваній ст. 73 ЦПК України.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позховної давності, суд також бере до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " № 9 від 06.11.2009 року, за змістом якої, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними, обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК Україна від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи не правильне його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним та підставою для поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України , якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Між тим, аналізуючи досліджені в судовому засіданні обставини та відсутність клопотання зі сторони позивача про поновлення строків позовної давності, а також обгрунтування поважності їх пропуску, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав спливу строку позовної давності.

Так, згідно з частиною 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Сторна відповідача таким правом скористалася, подавши суду мотивоване клопотання. У той час, позивач та її представник з відповідним клопотання до суду не звернулися.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи даний спір, суд також приймає до уваги та вважає аналогічними до обставин розглядуваної справи правову позицію Верховного Суду України висловлену у справі № 3-21гс15 про застосування строків позовної давності у справі за позовом прокурора та у справі №6-474цс16 де Верховний СудУкраїни зазначив, що: "....сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у сорі, є підставою для відмови у позові ( ч.4 ст.267 ЦК України).

Виходячи з основних засад цивільного права , які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строк та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може , оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони.

Суд за власною ініціативою не може застосовувати позовну давність .....".

Враховуючи обставини викладені вище, слід прийти до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав спливу строку позовної давності та відсутності заяви для його поновлення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 10, 57-61, 88, 169, 208-210, 212- 215 ЦПК України , суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 грудня 2010 року, скасування реєстрації права власності на будинок та виселення відповідача з членами сімї із спірного будинку, з підстав спливу позовної давності для звернення в суд з даним позовом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з часу його проголошення через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В. Кузь