Справа № 489/7329/15-ц
Номер провадження 2/489/373/16
РІШЕННЯ

Іменем України

07 червня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до ОСОБА_2 (далі-відповідач), третя особа - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бут Тетяна Вікторівна про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування запису про реєстрацію,

встановив

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між сторонами укладено договір дарування квартири, що належала позивачу на праві власності. Вказує, що була введена в оману щодо правової природи договору, вважала, що укладає договір довічного утримання.

Просила суд визнати недійсним договір дарування від 25.11.2014, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

21.01.2016 до суду від відповідача надійшло заперечення. Зазначає, що позивачем не додано доказів, які б вказували на допущену під час укладання договору помилку.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Третя особа в судовому засіданні пояснила, що позивач розуміла, що укладає договір дарування, і наполягала на укладенні договору дарування а не довічного утримання.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

25.11.2014 ОСОБА_1 (дарувальник) безоплатно передала у власність ОСОБА_2 (обдаровуваному) належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.08.2015 спірна квартира зареєстрована за відповідачем.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним.

Позивач в судовому засіданні вказала, що вона не висувала відповідачу будь-яких конкретних умов щодо утримання, не вказувала вона їх і нотаріусу. В матеріалах нотаріальної справи міститься власноручна заява позивача про те, що нотаріусом роз'яснено їй різницю між договорами дарування, довічного утримання та заповітом.

Верховний Суд України в постановах Судової палати у цивільних справах від 21 жовтня 2015 року, у справі № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1124цс15 висловив такі правові позиції.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст .717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 червня 2014 року у справі 6-69ЦС14, від 19 березня 2014 року у справі 6-9цс14.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач як на підставу для визнання договору дарування недійсним посилається на те, що він не міг на час укладання договору помилявся щодо правової природи правочину, бо вважав, що укладає договір довічного утримання.

Враховуючи обставини, на які звернув увагу Верховний Суд України, рішення якого є обов'язковими для застосування судами, а саме, похилий вік позивачки, потребу в догляді, те, що квартира є єдиним житлом позивача, відсутність фактичної передачі, продовження проживання позивача у спірній квартирі після укладення договору, а також зобов'язання відповідача довічно не знімати позивача з реєстрації, суд прийшов до висновку, що мають місце підстави для визнання договору дарування недійсним.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати в сумі 487,2 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування запису про реєстрацію - задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 25.11.2014 року квартири за адресою: АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Бут Т. В.

Скасувати рішення (запис) № 7813875 від 25.11.2014 державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 487,2 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі оскарження особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв