Справа № 2-1/15 Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/2272/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 09.06.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Касьяненко Л.І., Савченка С.І.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Нижчедубечанської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Нижчедубечанська сільська рада Вишгородського району, Територіальний центр соціального обслуговування пенсіонерів, одиноких та пристарілих Вишгородського району Київської області, про визнання заповіту недійсним , -

встановила:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, посилаючись на таке.

Вона є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті 14 вересня 2006 року її тітки ОСОБА_5 В шестимісячний термін позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але їй було відмовлено у звязку з відсутністю оригіналів документів на житловий будинок.

З 1969 року до своєї смерті ОСОБА_5 проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 у будинку № 8 по вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня, Вишгородського району, Київської області, який належав згідно записів в погосподарських книгах її свекрусі, але істотно збільшив у вартості за період перебування ОСОБА_5 у шлюбі, тому став спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач просила визнати за нею право власності за заповітом в порядку спадкування після смерті її тітки ОСОБА_5 на ? частину вказаного житлового будинку.

В червні 2013 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про визнання заповіту та довіреності недійсними недійсними, посилаючись на таке.

27 листопада 2012 року помер її родич ОСОБА_4, який у червні 2008 року склав на її імя заповіт.

Проте згодом внаслідок хронічного психічного захворювання ОСОБА_4 25 грудня 2009 року видав довіреність та склав заповіт на користь працівника соціального закладу, яка надавала йому патронажну допомогу- Лисак В.Г.

У звязку з тим, що на час видачі довіреності та посвідчення заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним та не відповідало його волі, він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, позивач просила визнати недійсною довіреність від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 та визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності за заповітом в порядку спадкування , після смерті ОСОБА_5 , померлої 15.09.2006 року, на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями розташованого в селі Нижча-Дубечня Вишгородського району Київської області по провулку Коцюбинського №8.

Визнано довіреність від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2, посвідчену 25.12.2009 року державним нотаріусом Шостої Київської Державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за №3602 недійсною.

Визнано заповіт від імені ОСОБА_4, посвідчений 29.12.2009 року державним нотаріусом Шостої Київської Державної нотаріальної контори ОСОБА_6 на імя ОСОБА_2 недійсним та скасовано його.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що будинок № 8 по вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня, Вишгородського району, Київської області був спільною власністю подружжя ОСОБА_4, оскільки будинок був збудований у 1928 року, до укладання шлюбу між подружжя у 1969 році, а участь позивача у збільшенні його вартості не є істотним і вагомим.

Крім того, суд необґрунтовано поклав в основу рішення висновок судово-психіатричної експертизи про нездоровий психічний стан померлого ОСОБА_4 на час укладення 25 грудня 2009 року довіреності та заповіту на ім»я ОСОБА_2, оскільки він суперечить показанням свідків.

Також апелянт вказує на порушення судом процесуальних норм, зокрема, суд незаконно об»єднав два позови ОСОБА_3, що ускладнило розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає з таких підстав.

Встановлено, що 05 вересня 2006 року в Нижчедубечанській сільській раді склала заповіт ОСОБА_5, зареєстрований за №77, відповідно до якого заповіла 1/2 частину житлового будинку з відповідними частинами надвірних добудов, що розташовані по вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня, Вишгородського району, Київської області позивачці ОСОБА_3

14 вересня 2006 року ОСОБА_5 померла.

Шляхом подачі заяви № 253 від 07 березня 2007 року до нотаріальної контори заяви, позивач прийняла спадщину за вказаним заповітом, спадкова справа №170 від 14 вересня 2006 року, однак її не оформила через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок.

За даними погосподарських книг, будинок по вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня, Вишгородського району, Київської області, 1928 року побудови, належав ОСОБА_7, яка заповіла його своєму сину ОСОБА_4 за заповітом від 14 листопада 1975 року, за реєстровим № 19, посвідченим Нижчедубечанською сільською радою.

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на ? частину будинку № 8 по вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня, Вишгородського району, Київської області , суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вказаний будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і відсутня можливість у нотаріальному порядку оформити позивачу свою спадщину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

За змістом ст. 24 КпШС України, ст. 57 СК України майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п.п. 5,12 Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року № 7, будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України (яка аналогічна ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка сторони, якій він належав, в тому числі і в тому випадку, якщо суд відступає від рівності часток подружжя. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів, тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки у праві власності на будинок.

Встановлено, що померла ОСОБА_5 з 19 квітня 1969 року до моменту смерті перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, про що свідчить штамп Н-Дубечанської сільради на зворотному боці свідоцтва про народження ОСОБА_5, оригінал якого досліджено у судовому засіданні ( а.с.11).

Як слідує із довідки Нижньо-Дубачанської сільради № 399,400 від липня 2011 року , за даними по господарських книг, померла ОСОБА_5 з 1964 року по день смерті проживала будинку № 8 по вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня разом із чоловіком ОСОБА_4 вели спільне господарство, утримувала будинок, брала участь у його будівництві та ремонті, право власності на будинок не видавалось. ( а.с.12,15,16,25).

Ці обставини підтверджені також показаннями свідків.

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 219/12-43 від 29 січня 2013 року вбачається, що вартість житлового будинку, господарських споруд домоволодіння за адресою вул. Коцюбинського, 8, в с. Н. Дубечня, Вишгородського району, Київської області з урахуванням фізичного зносу складає 120572 грн. Згідно технічного паспорту вказаний будинок побудовано у 1928 році. Вартість ремонтно-будівельних робіт становить 142882 грн. 32 коп., а саме: заміна покриття даху з солом»яного на азбестоцементний без урахуванням демонтажних робіт 1665, 46 грн.; обкладання будинку цеглою - 47921, 35 грн., будівництво трьох веранд будинку 48309, 42 грн., підбивка стін та стелі сухою штукатуркою у кімнатах та верандах 35534,09 грн., фарбування та побілка стін і вікон у всьому будинку 9 451 грн. За період часу з 1969 по 2006 роки були побудовані гараж «Б», баня «Є», навіс «Ж», навіс «З», сарай «И», погріб «Ї» та надбудова над «Ї», загальною вартістю 13607 грн.

Враховуючи наведені обставини справи, суд дійшов вірного висновку про те, що в період шлюбу істотно збільшилась цінність будинку внаслідок трудових чи грошових затрат кожного з подружжя та обґрунтовано визнав цей будинок спільним майном подружжя, і визнав за позивачем право власності на його ? частину в порядку спадкування за заповітом після померлої ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний будинок був особистою приватною власністю Померлого ОСОБА_4, є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи, зокрема показаннями свідків та висновком наведеної експертизи про те, що час проживання ОСОБА_5 у спірному будинку вартість капітального ремонту вказаного житлового будинку(142882,32 грн.) значно перевищує його з врахуванням фізичного зносу (12 057, 60 грн.), підтверджується факт істотно збільшення його цінності внаслідок трудових та грошових затрат ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними заповіту та довіреності, складеними померлим ОСОБА_4 на користь соціального працівника ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 25 грудня 2009 року ОСОБА_4 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто видання довіреності та складання заповіту від 25 грудня 20092014 року не відповідало волі ОСОБА_4

Такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено,що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або)не могла керувати ними,може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї права або інтереси порушені.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 18 червня 2008 року склав заповіт на користь ОСОБА_3, який посвідчено секретарем Нижчедубечанської сільради та зареєстровано в реєстрі за № 515.

27 листопада 2012 року ОСОБА_4 помер.

Згідно спадкової справи № 557/2012 щодо майна померлого ОСОБА_4, позивач ОСОБА_3 шляхом подання заяви до нотаріуса від 15 травня 2013 прийняла спадщину за заповітом.

25 грудня 2009 року від імені ОСОБА_4 на імя відповідача ОСОБА_8 було видано довіреність, посвідчену державним нотаріусом Шостої Київської Державної нотаріальної контори, № 3-3602.

25 грудня 2009 року ОСОБА_4 на імя відповідача ОСОБА_8 складено заповіт, посвідчену державним нотаріусом Шостої Київської Державної нотаріальної контори, № - 3603.

Згідно спадкової справи № 557/2012 щодо майна померлого ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_8 шляхом подання заяви до нотаріуса прийняла спадщину за заповітом.

Ці обставини підтверджуються письмовими матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Відповідно до акту № 23-ц посмертної судово-психіатричної експертизи, який був складений комісією відділення амбулаторних судво-психіатричних експертиз комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об»єднання» від 10 червня 2014 року встановлено, що ОСОБА_4 на момент посвідчення доручення 25.12.2009 року та на момент складання заповіту від 29.12.2009 року страждав на параноїд пізнього віку (МКХ-10. F06.2), внаслідок несприятливого перебігу церебросклерозу, тому за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 19, складеного комісією Українського науково-дослідного інституту соціальної та судової психіатрії та наркології МОЗ України від 18 червня 2015 року також вбачається, що ОСОБА_4 під час посвідчення доручення 25.12.2009 року та складання заповіту 29.12.2009 року виявляв ознаки органічного маячного розладу (МКХ-10. F06.2). За своїм психічним станом на момент підписання вказаного доручення та заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до довідки комунального закладу Київської обласної ради «Київська обласна психоневрологічна лікарня «№2 ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у 2005 році.

Аналізуючи ці письмові докази а також показання свідків про неадекватність поведінки померлого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що ОСОБА_4 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання довіреності та заповіту на ім»я ОСОБА_8 25 грудня 2009 року, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про недостатність доказів на підтвердження психічного нездоров»я ОСОБА_4 під час вчинення оспорюваних правочинів на думку колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються показаннями свідків, медичною документацією та двома висновками психіатричної експертизи, апелянт не надав будь-яких доказів на спростування цих обставин.

Не є переконливими доказами психічного здоров»я ОСОБА_4 станом на час складення оспорюваних правочинів і дані управління соціального захисту населення територіального центру соціального обслуговування пенсіонерів, одиноких та пристарілих Вишгородського району Київської області, де померлий перебував на обліку, оскільки відсутність даних про психічні хвороби померлого у вказаному центрі не є доказом психічного здороров»я померлої.

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції через порушення процесуальних норм, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на думку колегії суддів об»єднання двох позовів ОСОБА_3 було доцільним, оскільки позови стосувались одного і того ж спадкового майна.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про необхідність задоволення позову, а тому вона не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, доказам дана належна правова оцінка, а постановлене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді