Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/4423/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 21 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи на стороні відповідачів - приватний нотаріус Лінкевич Броніслав Адамович, ОСОБА_6, Новоград-Волинська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування Новоград-Волинської міської ради, Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської міської ради, про визнання договорів дарування недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом про визнання договорів дарування недійсними та уточнивши позовні вимоги просив визнати недійсними: 1) договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 березня 2004 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3; 2) договір дарування будинку АДРЕСА_2 від 11 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2; 3) договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_2 від 11 лютого 2011 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2. В обґрунтування вимог посилався на те, що його мати ОСОБА_7 з 2004 року хворіла на дисцикуляторну енцефалопатію 2 ступеню, зазначене захворювання за своїми симптомами вказує, що остання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому укладені нею договори, про які він дізнався у липні 2015 року, є недійсними. Окрім того рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 21.11.2011 року матір було визнано недієздатною.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним, укладений між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4., від імені якої поставив підпис ОСОБА_3, з одного боку та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з іншого, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Лінкевичем Б.А., зареєстрований в реєстрі за № 221, договір дарування будинку АДРЕСА_2, загальною площею 54,4 кв.м.

Визнано недійсним, укладений між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4., від імені якої поставив підпис ОСОБА_3, з одного боку та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з іншого, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Лінкевичем Б.А, зареєстрований у реєстрі за № 223, договір дарування земельної ділянки по АДРЕСА_2 загальною площею 54,4 кв.м.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_1 загальною площею 129,8 кв. м, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідчений 10.03.2004 р. Новоград-Волинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 5-Д455 - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, а провадження у справі закрити. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції було проігноровано клопотання її представника щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом. Крім того зазначає, що позивач не звернувся до нотаріальної контори у встановлений законом строк для прийняття спадщини, хоча мав для цього можливість, а тому вважає, що його права порушені не були.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дарувальник ОСОБА_7 у момент укладення договорів дарування від 11.02.2011 р. за якими вона подарувала ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку за тією ж адресою, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними внаслідок захворювання. Позивач є особою, яка входить до кола спадкоємців за законом першої черги, отже має право на частку в спадкуванні майна, яке було власністю його матері ОСОБА_7, а тому вирішення питання про дійсність правочину про відчуження такого майна безпосередньо стосується його прав та інтересів, які підлягають захисту в судовому порядку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання /ст.30 ЦК України/.

Згідно із ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчиняла у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаним судом недійсним за позовом цієї особи, а вразі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що мати позивача ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6).

За договором дарування житлового будинку від 10.03.2004 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1. Договір підписано сторонами та посвідчено державним нотаріусом Новоград-Волинської державної нотаріальної контори Борисюк Л.М.(а.с. 53).

За договором дарування житлового будинку від 11.02.2011 р., зареєстрованим в реєстрі за № 221, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2. У зв'язку з похилим віком та хворобою ОСОБА_7, договір від її імені підписав ОСОБА_3 Правочин посвідчено приватним нотаріусом Лінкевичем Б.А. (а.с. 54).

Згідно договору дарування земельної ділянки від 11.02.2011 р., зареєстрованого в реєстрі за № 223, ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,0856 га. У зв'язку з похилим віком та хворобою ОСОБА_7, договір від її імені підписав ОСОБА_3 Правочин посвідчено приватним нотаріусом Лінкевичем Б.А. (а.с. 158-159).

На звернення ОСОБА_1 до начальника Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області щодо допущених порушень законності при посвідченні договорів дарування приватним нотаріусом Лінкевичем Б.А. листами від 08.07.2015 року та від 27.11.2015 року йому було повідомлено, що зі слів приватного нотаріуса, зокрема, встановлено, що останнім було посвідчено договори дарування будинку за реєстром №221 та земельної ділянки за №223, які знаходяться у АДРЕСА_2 від імені ОСОБА_7 на ім'я її невістки ОСОБА_2 і на прохання дарувальника у зв'язку з її похилим віком та хворобою у її присутності договори дарування підписав її син ОСОБА_3 /а.с.29,30/.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_9 (недієздатний) є синами померлої ОСОБА_7.

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Новоград-Волинської міської ради від 24.12.2015 року №3164 в період з 25.11.2009 року по 29.01.2012 року догляд за ОСОБА_7 здійснювала її невістка ОСОБА_4 /а.с.25,194-197/.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 21.11.2011 р. ОСОБА_2 визнано недієздатною, ОСОБА_2 призначено над нею опікуном (а.с. 26). У вказаному рішенні суду міститься посилання на висновок судово-психіатричної експертизи від 20.09.2011 року №483-2011 у якому зазначено, що ступінь вираженості наявної розумової відсталості у ОСОБА_7 така, що вона не може віддавати звіт своїм діям і керувати ними, потребує призначення над нею опіки.

Судом першої інстанції досліджувались матеріали цивільної справи №2-о-143/11 за заявою ОСОБА_2 про визнання особи недієздатною, висновок судово-психіатричної експертизи від 20.09.2011 року №483-2011, заяву ОСОБА_2 до суду , у якій вона, зокрема, зазначала, що ОСОБА_7 наслідків своєї поведінки не розуміє, не має змоги правильно орієнтуватися та оцінювати прості життєві ситуації, забуває, що з нею сталось у минулому і суть її власного життя.

Висновком судово-психіатричної експертизи № 220-2016 від 14.06.2016 р. встановлено, що: 1. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4., на момент підписання договору дарування будинку від 10.03.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №5-Д 455, психічним захворюванням не хворіла, з урахуванням її вікових особливостей та стану здоров'я могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

2. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4., в момент підписання договорів дарування: будинку від 11.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 221 та договору дарування земельної ділянки від 11.02.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 223 виявились клінічні ознаки вираженої судинної деменції (слабоумства) з вираженими афотичними розладами та правобічним геміпарезом внаслідок цереброваскулярної хвороби та перенесеного ішемічного інсульту в 2007 р. Ступінь наявної у ОСОБА_7 слабоумства, починаючи з серпня 2007 р., був настільки виражений, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у тому числі і на момент підписання договорів дарування будинку від 11.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 221 та земельної ділянки від 11.02.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 223 (а.с. 206-208).

Всебічно, повно та об'єктивно дослідивши усі обставини справи та наявні у справі докази, суд першої інстанції відповідно до положень ст.212 ЦПК України дав їм належну оцінку у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування будинку АДРЕСА_2 від 11.02.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 221 та договору дарування земельної ділянки за цією ж адресою від 11.02.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 223.

Посилання в апеляційній скарзі на пропуск строку позовної давності є безпідставним з огляду на таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу /ст.256 ЦК України/.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила /ст.261 ЦК України/.

Доказів про те, що позивачу було відомо про вчинені 11.02.2011 року правочини у момент їх вчинення матеріали справи не містять.

Також відсутні докази, що позивач дізнався про вчинення спірних правочинів з дня відкриття спадщини /17.01.2014 року/.

Позивач вказує, що звертався до нотаріуса по питанню прийняття спадщини після смерті матері, проте йому було роз'яснено, що спадкове майно відсутнє.

Позивач вказує, що дізнався про порушення своїх прав у липні 2015 року із листа начальника Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області щодо перевірки дій нотаріуса Лінкевича Б.А. стосовно посвідчення спірних договорів.

Проте, у зазначеному листі також вказано, що 30.04.2015 року на адресу заявника /ОСОБА_1/ з Міністерства юстиції України було направлено відповідь на його /заявника/ скаргу відносно приватного нотаріуса Лінкевича Б.А., з якої видно, що питання щодо правомірності вчинених нотаріальних дій, їх скасування або визнання їх недійсними вирішується виключно в судовому порядку /а.с.29/.

Відтак, колегія суддів вважає доведеною обставиною те, що про порушення своїх прав та інтересів позивач дізнався у квітні 2015 року, а до суду звернувся у грудні 2015 року, тобто у межах позовної давності.

Навіть, якщо й позивач дізнався про наявність спірних договорів одразу після відкриття спадщини, звертаючись на консультації до нотаріуса, які викликали подальші звернення (скарги) на дії нотаріуса до компетентних органів, то строк позовної давності ним також не пропущено (17.01.2014 року (день відкриття спадщини) - 03.12.2015 року (день звернення до суду).

Колегія суддів не може погодитись з доводами, наведеними в апеляційній скарзі про те, що оскаржуваними договорами не порушені права позивача, з огляду на таке.

Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1). У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В законодавчих актах не дається визначення інтересу. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Звернувшись до суду з даним позовом позивач ставив питання про визнання недійсними договорів дарування, посилаючись на порушення його законного інтересу як спадкоємця першої черги щодо майна матері після її смерті. Позивач пояснив, що він не втрачав інтересу до спадкового майна, проте виявив, що воно фактично відсутнє внаслідок вчинення незаконних правочинів із використанням безпорадного стану матері, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказав, що наявність неоспорених договорів дарування фактично позбавляє його можливості ставити питання про спадкування, оскільки спадкувати нема чого, тобто фактично повність відсутня спадкова маса після смерті матері.

Отже, колегія суддів вважає, що з правовідносин, що виникли між сторонами вбачається юридична заінтересованість позивача в оспорюванні договорів дарування, а тому доводи, наведені в апеляційній скарзі щодо відсутності у позивача права на оскарження зазначених договорів вбачаються необґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді