АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Котули Л.Г.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 - представника Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

27 квітня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 про визнання поруки за договором поруки № 1085 від 04 березня 2008 року, укладеного між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_5 припиненою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04.03.2008 між ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 1085, за зобов'язання якої поручився позивач відповідно до договору поруки № 1085 від 04.03.2008, укладеного між ним та ВАТ «СЕБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк». Оскільки у вказаному договорі поруки не встановлено строку після якого порука припиняється, а кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши позичальнику ОСОБА_6 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, при цьому, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання кредитор позов до поручителя не пред'явив, тому останній вважає, що на підставі статті ст. 559 ЦК України порука є припиненою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою задоволено. Визнано припиненим з 18 квітня 2015 року договір поруки № 1085 від 04.03.2008, укладений між ОСОБА_5 та Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», за яким ОСОБА_5 поручився за зобов'язаннями ОСОБА_6 перед Відкритим акціонерним товариством «СЕБ Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк»», за кредитним договором № 1085 від 04.03.2008. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції представник відповідача подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано застереження у пункту 2.9.1 кредитного договору, виходячи із змісту якого кредитор в односторонньому порядку не змінював строк виконання договору, який визначений датою остаточного повернення кредиту - 04 березня 2033 року. При цьому вимога про дострокове виконання боргових зобов'язань поручителю не надсилалась, а тому шестимісячний строк не повинен відраховуватися від дати направлення вимоги позичальникові. Крім того, суд ухвалюючи рішення вийшов за межі позовних вимог, порушив норму закону про диспозитивність (ст. 11 ЦПК), оскільки позивач просив визнати поруку до договору поруки припиненою, тоді як суд самостійно визначив дату, з якої договір поруки слід визнати припиненим, при цьому дату припинення визначив невірно.

У судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги. Представники позивача та третьої особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9 - заперечували проти доводів скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов кредитного договору № 1085 від 04.03.2008, укладеного між ВАТ «СЕБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк») та ОСОБА_6 банк надав останній кредит у розмірі 75 000,00 доларів США строком до 04 березня 2033 року зі сплатою процентної ставки на рівні LIBOR + 8,0% річних для придбання нерухомого майна.

Підпунктами 2.5.1., 2.5.1.1. розділу № 2 кредитного договору сторони встановили порядок виконання позичальником боргових зобов'язань. Так, погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку погашення заборгованості за кредитом. Нараховані відсотки сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту.

Підпунктом 2.9.1. розділу № 2 кредитного договору передбачено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначений банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником чи/та поручителем, чи/та майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором (в тому числі але не виключно, встановлених п. 2.4., 2.5 та статті 3 цього договору) або у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником чи/та майновим поручителем умов договору іпотеки, чи/та договору іпотеки (майнової поруки). При цьому дострокове виконання боргових зобов'язань повинне бути проведене позичальником протягом семи банківських днів з дати надіслання банком відповідної вимоги.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_5 04 березня 2008 року було укладено договір поруки № 1085. Згідно з підпунктом 1.2. договору поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до боржника, так і поручителя, чи до обох одночасно. Відповідно до підпункту 4.1. договору поруки він діє до повного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитними договорами банком 06 квітня 2015 року на адресу позичальника направлено вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості, яку слід було виконати, як встановлено умовами кредитного договору протягом семи банківських днів з дати надіслання банком відповідної вимоги (п. 2.9.1.), тобто до 15 квітня 2015 року. Вказана вимога була залишена без реагування.

У зв'язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту та процентів за користування кредитом, що встановлені договором та виникненням заборгованості кредитор 04 лютого 2016 року звернувся до суду, пред′явивши позов про солідарне стягнення з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором (а.с. 21-37).

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінки зібраним у справі доказам, судова колегія виходять з такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз змісту статей 1054 та 559 ЦК України свідчить про таке.

У разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника.

Одночасне направлення боржнику та поручителю вимоги про дострокове повернення кредиту у зв'язку з наявністю заборгованості не є вимогою кредитора до поручителя в сенсі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Колегією суддів у ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції установлено, що договором поруки № 1085 від 04 березня 2008 року не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання усіх зобов'язань боржника за основним договором не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У зв'язку з порушенням боржниками строків повернення кредиту та виникненням заборгованості за кредитними договорами кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та підпунктом 2.9.1. кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 06 квітня 2015 року боржнику вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов'язаних із ним платежів до 15 квітня 2015 року. З позовом до суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором кредитор звернувся - 04 лютого 2016 року.

З урахуванням зазначених правових норм колегія суддів дійшла висновку про те, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум повинен обчислюватись від наступного дня після настання дати дострокового повернення заборгованості, та оскільки такі вимоги були заявлені до поручителя ОСОБА_5 більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язань, то в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припинила свою дію.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що право поручителя підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, виходячи з наступного.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_5 просив припинити поруку за договором поруки, тобто припинити правовідношення.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті - припинення правовідношення.

За положеннями ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України зобов'язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов'язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Разом із тим помилковим є висновок суду про те, що права поручителя підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, оскільки це суперечить положенням ч. 4 ст. 559 ЦК України та заявленим вимогам позивача. Таким чином, доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення вийшов за межі позовних вимог знайшли своє підтвердження.

Ураховуючи те, що суд першої інстанції допустив помилку в застосуванні норм матеріального права, апеляційна скарга ПАТ «Фідобанк» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення, яким позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою слід задовольнити.

Відповідно до положень статті 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, на відшкодування сплаченого судового збору слід стягнути на користь ОСОБА_5 з ПАТ «Фідобанк» - 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - представника Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 про визнання поруки припиненою задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки від 04 березня 2008 року № 1085, укладеним між Відкритим акціонерним товариством «СЕС Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» та ОСОБА_5, припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: