Справа № 638/4785/16-ц>
Провадження № 2/638/2843/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2016 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Рибальченко Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Котяш Н.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання права власності,

встановив:

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Харківської міської ради (далі за текстом-відповідач), в якому просив визнати за позивачем право власності на відокремлені житлові та допоміжні приміщення: кімнат № 5 площею 12,5 кв.м., № 6 площею 12,3 кв.м., № 7 площею 17,5 кв.м., кухні 17,6 кв.м., коридора 11 кв.м., вітальні 3 кв.м., санвузла 4,6 кв.м., що розташовані в квартирі АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він зі своєю родиною користується квартирою № 5 в буд. 2А по вул. 23 Серпня в м. Харкові з вересня 2001 року. Його право користуванні ніким не оспорюється, тому вважає, що заволодів вказаним житловим приміщенням законним шляхом. В 2013 році позивач звертався до суду з позовом про визнання права власності на спірну квартиру, однак йому було відмовлено з тих підстав, що право власності на будинок, у якому знаходиться його квартира не за ким не зареєстровано. На теперішній час позивачу стало відомо, що будинок внесено до Єдиного реєстру державної власності Фонду Державного майна України, тобто будинок зареєстрований за державою і є її власністю, тому вважає, що має право на визнання за ним права власності на вказану квартиру, відповідно до п.8 ст.12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду відповідач надав заперечення, в яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, кімнати 5,6,7.

27.03.2003 року Харківська квартирно-експлуатаційна частина району видала на ім»я ОСОБА_1 ордер №58 на жиле приміщення квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 квітня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до квартирно-експлуатаційного відділу м.Харкова про визнання за ним права власності на обладнане житло, на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, яке знаходиться у його володінні та допоміжних приміщень:кімнат №5 площею 12,5 кв.м., №6 площею 12,3 кв.м., №7 площею 17,5 кв.м., коридору 11 кв. м., прихожа 3 кв. м., санвузол 4,6 кв.м. будинку №2а по вул.23 Серпня в м.Харкові.

У даному рішенні судом зазначено, що підставою для відмови в задоволенні позову є відсутність власника будинку №2а по вул.23 Серпня в м.Харкові.

Відповідно до листа Управління комунального майна та приватизації від 22.03.2016 року №3418, наданого на запит позивача, будівля №2а по вул.23 Серпня в м.Харкові перебуває на балансі та внесена до Єдиного державного реєстру державної власності Фонду державного майна України, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, потрібно враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи і які відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач у справі, є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що однією з ознак володіння майном за правилами ст. 344 ЦК України є добросовісність, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

З матеріалів справи вбачається, що при заволодінні спірною квартирою позивач знав, що у нього відсутні правові підстави для набуття права власності на неї.

Суд зазначає, що позивачем в порушення приписів ст. 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів того, що він не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру №5, розташовану за адресою: м. Харків, вул. 23 Серпня, буд. 2А в порядку набувальної давності, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя -