АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/8783/15 Головуючий 1-ї інстанції - Задорожна А.М.
Справа № 2-643/2001/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : трудове.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства завод «Електроважмаш» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання судового рішення про поновлення на посаді за період з 19.09.2013 року по 19.11.2014 року у загальному розмірі 44 431,80 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року його було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху №111 сталевого литва та термообробки ДП заводу «Електроважмаш» і допущено до негайного виконання.

Дане рішення неодноразово переглядалось судами вищих рівнів. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року було залишено без змін, проте, відповідачем рішення суду було виконано лише 19 листопада 2014 року.

За період з 19 вересня 2013 року по 19 листопада 2014 року кількість днів вимушеного прогулу становить 426 днів та його середньоденний заробіток становить 104,30 грн.

Представник відповідача ДП заводу «Електроважмаш» проти позову заперечувала, оскільки порушення строків поновлення на роботі було допущено не з вини роботодавця, а через відсутність виконавчого документу з примусового виконання рішення суду та відповідних виконавчих дій.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства завод «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання судового рішення в сумі 13 266,34 грн. без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року рішення апеляційного суду Харківської області від 18 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Неявка осіб, які беруть участь у розгляді справи, є їх волевиявлення, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та їхніх процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду справи апеляційним судом справи по суті.

Виходячи з положення ч. 3 ст. 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання своїми процесуальними правами, ст. 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги на рішення суду та вимог ст. 67 ЦПК України щодо строків процесуальних дій, судова колегія визнала неявку представника відповідача, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи, оскільки представник Державного підприємства заводу «Електроважмаш» неодноразово, посилаючись на формальні причини неявки, у судове засідання не з'явився жодного разу, у зв'язку з чим судова колегія вимушена була відкладати розгляд справи через його неявку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, повинен з'ясувати які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ст. 214 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року, ОСОБА_1 було поновлено на посаді майстра стрижневої дільниці цеху №111 сталевого литва та термообробки ДП заводу «Електроважмаш», а також стягнуто з ДП завод «Електроважмаш» на його користь 18565 грн. 40 коп. середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 26 лютого .2013 року по 18 вересня 2013 рік., 1000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, 229 грн. 40 коп. судового збору. Рішення в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання ( а.с.16-18).

Це рішення неодноразово переглядалось в апеляційному порядку: рішеннями апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2013 року та 07 квітня 2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року скасовувалось у позові ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати відмовлялось (а.с.19-24).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 07 квітня 2014 року скасовано, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 19.09.2013 року залишено в силі (а.с.25-31).

30 вересня 2013 року ОСОБА_1 направив рекомендованою поштою заяву на ім'я заступника директора ДП заводу «Електроважмаш» по роботі з персоналом з проханням поновити його на роботі з посиланням на те, що у відділі кадрів його заяву про поновлення на роботі не прийняли (а.с.43). Вказана обставина представником заводу не спростована.

Постановами старшого державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 06.10.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчих листів № 643/9318/13-ц від 03.09.2014 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді майстра стрижневої дільниці цеху №111 сталевого литва та термообробки ДП заводу «Електроважмаш», стягнення з ДП завод «Електроважмаш» на його користь 18565 грн. 40 коп. середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 26 лютого .2013 року по 18 вересня 2013 рік., 1000 грн. в рахунок компенсації моральної шкоди, 229 грн. 40 коп. судового збору. (а.с.32-34).

Ухвалюючи оскаржуване рішення в частині відмови у стягненні грошової суми за період з 19.09.2013 року по 19.11.2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що за зазначений період, протиправності дій відповідача при виконанні рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 вересня 2013 року судом не встановлено.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Аналіз ч. 5 ст. 235 КЗпП України та ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави вважати, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов'язків незаконно звільненого працівника.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов'язками, які мали місце до звільнення; здійснення оплати всього часу вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням; поновлення безперервного стажу роботи, у тому числі стажу для відпустки та поновлення у всіх правах за цією посадою (отримання надбавок тощо).

Отже, встановлення факту порушення власником підприємства вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з власника підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При зверненні до суду ОСОБА_1 посилався на те, що судовим рішенням його було поновлено на роботі, зобов'язано відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, між тим, з боку відповідача було вчинено дії по оскарженню цього рішення, що фактично перешкоджало його виконанню. За змістом позовних вимог ОСОБА_1 він просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника.

Доводи представника відповідача щодо відсутності вини підприємства у невиконанні рішення, не мають правового значення для вирішення спірного питання, оскільки негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є обов'язком, а не правом власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення, не залежно від відкриття виконавчого провадження, видати наказ про поновлення на роботі. Такий наказ виданий не був, ДП заводу «Електроважмаш» скористався своїм правом на оскарження судового рішення, чим фактично позбавив ОСОБА_1 можливості це рішення реалізувати.

Оскільки судом встановлено, що в період з 19.09.2013 року по 19.11.2014 року, рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_1 ДП заводу «Електроважмаш» не виконувалось, то цей період часу слід вважати вимушеним прогулом, який підлягає оплаті.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується згідно з Порядком затвердженим Постановою КМУ від 8 лютого 1995 року №100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Власного розрахунку спірної суми ДП заводу «Електроважмаш» суду не надав.

Відповідно довідки № 5 від 01.04.2015 року місячний посадовий оклад майстра стержневої дільниці цеху 111 з грудня 2013 року і по січень 2015 року не змінювався.

Доказів того, що із часу звільнення ОСОБА_1 до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів суду не надано у зв'язку з чим відсутні підстави коригування середньомісячної заробітної плати позивача.

Доказування по цивільній справі як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно довідки ДП заводу «Електроважмаш» № 245/830 від 17.05.2013 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 перед звільненням становила 3 581 грн.66 коп., при цьому середньоденна заробітна плата становить 104 грн.30 коп. (а.с.4, 85-86 т.1).

Судом встановлено, що з 22.04.2014 року на підставі наказу № 34-к від 22.04.2014 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду слюсаря механоскладальних робіт в Товариство з обмеженою відповідальністю «Фабрика Фєррарія» та відповідно до наказу № 49-к від 28.11.2014 року звільнено з займаної посади на підставі ч.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.127-129т.1).

При цьому , позивач не надав суду доказів про отриманий ним дохід в період його працевлаштування в ТОВ «Фабрика Фєраррія», який підлягає зарахуванню при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача та відмовився надавати інформацію про отриманий ним дохід в ТОВ «Фабрика Фєраррія».

Оскільки ж позивачем не надано доказів, які б свідчили, що його заробітна плата, отримана в період з 22 квітня 2014 року по 18 листопада 2014 року в ТОВ «Фабрика Фєрарія» не є вищою, ніж середній заробіток , який підлягає стягненню з відповідача у зв'язку з затриманням виконання рішення суду про поновлення його на роботі, то підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за затримку виконання рішення про поновлення на роботі за зазначений період часу, відсутні.

Період вимушеного прогулу позивача становить з 19 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року і вихідним критерієм обрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу є середньомічячна заробітна плата ОСОБА_1 , яку він отримував за два місяці до звільнення.

Таким чином на користь ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 19 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року, що становить 25 071,62 грн. (3 581 грн. 66 коп. Х 7 місяців = 25 071,62 грн.).

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки позивач не заявляв в суді першої інстанції вимог щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями щодо розгляду вказаних вимог позивача на стадії апеляційного розгляду справи, і це , у відповідності до вимог ст. 118 ЦПК України, не позбавляє позивача права на пред'явлення ним до відповідача зазначених позовних вимог у суд першої інстанції.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції у порушення вимог норм процесуального закону та Кодексу законів про працю, вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки, ухвалив незаконне рішення. У зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з Державного Підприємства Заводу «Електроважмаш» підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 243, 60 грн. за подачу позовної заяви та 267,96 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст..ст. 303, 304, п 3. ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства заводу «Електроважмаш» задовольнити частково.

Стягнути з Державного Підприємства Заводу «Електроважмаш» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19 вересня 2013 року по 21 квітня 2014 року у сумі 25 071,62 грн. (двадцять п'ять тисяч сімдесят одну грн..62 коп.) без врахування податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Державного Підприємства Заводу «Електроважмаш» на користь держави судовий збір в сумі 243, 60 грн. за подачу позовної заяви та 267,96 грн. за подачу апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: