У х в а л а

9 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року, клопотання про поновлення строку подання зави про перегляд судових рішень у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочину удаваним,

в с т а н о в и л а :

Вільнянський районний суд Запорізької області рішенням від 11 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 8 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року залишила без змін.

27 травня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 235 Цивільного кодексу України.

На підтвердження підстави перегляду вищевказаних судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявник посилається на ухвалу Верховного Суду України від 11 лютого 2011 року, постанови Верховного Суду України від 16 січня і 12 вересня 2012 року, 25 вересня 2013 року і постанову Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 1993 року (за протестом Генерального прокурора України у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу автотмашини і права власності на неї).

Водночас заявник порушує питання про поновлення строку подання зазначеної заяви, посилаючись на поважну причину його пропуску, а саме несвоєчасне отримання ухвали суду касаційної інстанції.

Обговоривши вказане клопотання, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, оскільки причина його пропуску є поважною.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України визначено, що підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 8 лютого 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявник, касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з огляду на те, що при укладенні кредитного договору волевиявлення сторін було вільним, ОСОБА_4 був ознайомлений з усіма умовами кредитування, свідомо вибрав валютою кредитування долар США (що не суперечить законодавству, оскільки банк має ліцензію на здійснення валютних операцій, а тому мав право на укладення кредитного договору в іноземній валюті); при цьому позивач не довів, що цей правочин є удаваним (з метою приховати інший правочин), оскільки між сторонами укладено кредитний договір, на виконання якого позивачу надані кредитні кошти.

Разом з тим у наданих для порівняння постановах містяться такі висновки:

- у постанові від 16 січня 2012 року Верховний Суд України відмовив у задоволенні заяви про перегляд судових рішень і вказав на відсутність підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог;

- у постановах від 12 вересня 2012 року і 25 вересня 2013 року Верховний Суд України зазначив, що аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав вважати, що висновок, викладений в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року, суперечить висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 січня і 12 вересня 2012 року, 25 вересня 2013 року.

Ухвала Верховного Суду України від 11 лютого 2009 року, надана заявником на підтвердження невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, не є судовим рішенням у розумінні глави 3 розділу V ЦПК України, оскільки постановлена в порядку касаційного провадження.

Надана заявником постанова Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 1993 року (за протестом Генерального прокурора України у справі про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомашини і права власності на неї) також не може слугувати підтвердженням невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки не є судовим рішенням у розумінні глави 3 розділу V ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 356, частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку подання заяви про перегляд судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання правочину удаваним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2014 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема