Справа № 462/5443/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/6178/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення 277,85 дол. США процентів за користування вкладом за період з 16.06.2015 року по 17.09.2015 року, а також на підставі ст.625 ЦК України - 3 % річних з простроченої суми вкладу за період з 01.04.2015 року по 17.09.2015 року в розмірі 65,77 дол. США.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» про стягнення невиплачених процентів за вкладом і трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2М,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції допустив помилку, відмовляючи у задоволенні позову на підставі положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012 року, оскільки самим законом не встановлено, що запровадження тимчасової адміністрації і здійснення процедури ліквідації банку позбавляє особу права на звернення до суду із позовом про стягнення невиплачених процентів за вкладом і трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобовязання. Також зазначає, що не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог їх визначення в іноземній валюті, адже, згідно договору заяви № 3000131/158432/5-15 від 16.01.2015 року депозит було розміщено в іноземній валюті і заявлення вимог про стягнення коштів в іноземній валюті відповідає вимогам закону. Крім цього, задоволення судом позовних вимог із зазначенням гривневого еквіваленту іноземної валюти не є виходом за межі позовних вимог, а тому відмова в задоволенні позову з цих підстав є необґрунтованою. На основі наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст. 36 Закону України «Про гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у спірних правовідносинах, відповідно до якого запровадженням тимчасової адміністрації банку на момент ухваленння рішення, унеможливлює стягнення коштів у будь- який інший спосіб, аніж це передбачено згаданим Законом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення суми вкладу на підставі договору банківського вкладу (депозиту) «ОСОБА_1 гроші» № 300131/158432/5-15, 16.01.2015 року, укладеного між ОСОБА_2 і ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», за умовами якого банк прийняв від позивача грошові кошти у розмірі 8513,05 дол. США на строковий депозитний рахунок в іноземній валюті з терміном повернення по 16.06.2015 року зі сплатою 12,5 % річних. Однак ПАТ «Банк «Фінанси та Керит» у передбачений договором строк коштів не повернув.

Згідно з випискою по особовому рахунку ОСОБА_2, 17.06.2015 року на її вимогу на рахунок було перераховано суму вкладу 8513,05 дол. США і проценти в сумі 248,27 дол. США, проте ці кошти були виплачені позивачу через АТ «Південний» лише 23.11.2015 року.

Позовні вимоги, які в подальшому були уточнені, позивачка обґрунтовує тим, що відповідачем не були нараховані та виплачені відсотки після 16.05.2015 року (закінчення дії строку договору), а також 3% річних, які підлягали нарахуванню відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Відповідно до ч.1 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу в банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17.09.2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі Фонд) прийнято рішення № 171 про запровадження тимчасової адміністрації в банку строком на три місяці та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у банку.

Відповідно до постанови Правління Національного Банку України 17.12.2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 18.12.2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_5 на два роки.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання про запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону передбачено наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Таким чином, з 18.09.2015 року Фонд запровадив у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення з ринку, з 18.12.2015 року розпочато процедуру ліквідації банку. Відтак, на час розгляду справи у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Згідно зі ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Відповідно до ст.28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

З огляду на вищенаведене, враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2015 року (справа № 6-2001цс15), з урахуванням фактичних обставин справи та положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», беручи до уваги, що 18.09.2015 року Фонд запровадив у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення з ринку, тобто, на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, 14 червня 2016 року, у банку з вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь - який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягали до задоволення.

Такий висновок суду узгоджується з правою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі №6-1123цс16 від 13.06.2016 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, зазначених представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_6