АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» про стягнення суми вкладу, пені та суми індексу інфляції, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» про стягнення суми вкладу, пені та суми індексу інфляції відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не відповідає дійсним обставинам справи. При вирішенні спору не було враховано, що 24 червня 2014 року відповідач в односторонньому порядку розірвав укладений між сторонами договір банківського вкладу та закрив вкладний рахунок, а тому на момент подання позивачем заяви про повернення суми коштів договір вкладу вже не діяв. Вважає помилковим висновок суду щодо того, що після початку процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» позивач звертався до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявами про повернення суми вкладу саме за договором вкладу, оскільки зі змісту цих заяв вбачається, що він звертався з кредиторською вимогою про повернення грошових коштів з поточного банківського рахунку. Отримані від банку відповіді про те, що укладені між сторонами договори є предметом дослідження в рамках кримінального провадження та вважаються банком нікчемними, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та не звільняють відповідача від зобов'язання повернути ОСОБА_3 належні йому кошти. Судом при ухваленні рішення не було враховано норми Конституції України, Цивільного кодексу України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо непорушності права власності та недопущення обмеження у цьому праві. Зазначив також, що аналіз практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ і Верховного Суду України дає підстави вважати, що встановлені в ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»обмеження щодо примусового стягнення грошових коштів з банку в період дії у банку тимчасової адміністрації не поширюються на стягнення коштів в судовому порядку, оскільки примусове стягнення характерне для виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» Гончаренко ЄвгенВікторович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» було укладено договір банківського рахунку № НОМЕР_2, за умовами якого на ім'я ОСОБА_3 було відкрито поточний рахунок у гривні.

30 травня 2015 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» було укладено договір вкладу № 05/1656-2014 на суму 195000 гривень, відповідно до умов якого банк відкрив позивачу, як вкладнику, вкладний (строковий) рахунок № НОМЕР_1 «Недільний» у гривні та прийняв для зберігання грошові кошти на строк з 30 травня 2014 року до 06 червня 2014 року.

Постановою Правління Національного Банку України від 17 червня 2014 року № 365 Публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» було віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 червня 2014 року № 50 в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» було запроваджено тимчасову адміністрацію та розпочато процедуру виведення банку з ринку.

Постановою Правління Національного Банку України від 11 вересня 2014 року № 563 відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2014 року № 92 розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію банку ПантінуЛюбов Олександрівну.

26 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» з вимогою про повернення йому грошових коштів з банківського рахунку № НОМЕР_2 в розмірі 195133,56 грн..

Листом від 03 грудня 2014 року за підписом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» ОСОБА_3 було відмовлено у виплаті коштів з тих підстав, що укладені між ним і банком правочини перевіряються в рамках кримінального провадження за зверненням уповноваженої особи Фонду з приводу незаконних дій клієнтів та працівників банку, спрямованих на неправомірне отримання гарантованих сум відшкодувань коштів, та ці правочини визнані банком нікчемними у відповідності до ч. 2, 3 ст. 38 Закону Україну «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Звертаючись до суду з позовними вимогами до Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк» про стягнення суми вкладу, пені та суми індексу інфляції, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідач безпідставно відмовляє йому у поверненні грошових коштів в розмірі 195 133,56 грн., які знаходяться на банківському рахунку № НОМЕР_2, а тому, на підставі ст. 216, 1067, 1073, 1074 ЦК України, просив стягнути з банку вказану суму з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Залишаючи позовні вимоги ОСОБА_3 без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що Публічне акціонерне товариство «Старокиївський банк» перебуває в стадії ліквідації, а тому задоволення вимог кредиторів банку відбувається виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що унеможливлює стягнення коштів з відповідача за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 було розміщено на вкладному рахунку НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 195 000,00 грн., на виконання умов укладеного між сторонами договору вкладу № 05/1656-2014.

25 червня 2014 року вклад в розмірі 195 000,00 грн. та відсотки в розмірі 133,56 грн. було перераховано на поточний банківський рахунок позивача, в зв'язку з закриттям рахунку НОМЕР_1.

Відповідно до вимог ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Згідно зі ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Оскільки в ході судового розгляду було достовірно встановлено, що з 17 червня 2014 року в Публічному акціонерному товаристві «Старокиївський банк» введена тимчасова адміністрація, а з 11 вересня 2014 року в банку розпочата процедура ліквідації, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тобто, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 даного Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасовоїадміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 даного Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, передбачено, що введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так як ОСОБА_3 з даним позовом про стягнення коштів з банківського рахунку звернувся до суду 10 липня 2015 року, тобто, після початку ліквідаційної процедури Публічного акціонерного товариства «Старокиївський банк», що унеможливлює примусове стягнення коштів з відповідача в силу положень п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що звернення ОСОБА_3 з заявами про повернення коштів були подані не за договором банківського вкладу № 05/1656-2014, а за договором банківського рахунку № НОМЕР_2, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують з наступних підстав.

Згідно ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень.

При цьому, згідно ст. 2 Закону, вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах, зокрема, договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України.

Таким чином, в незалежності від того, за договором банківського вкладу чи за договором банківського рахунку підлягають поверненню кошти, їх виплата здійснюється виключно в порядку, що встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що за положеннями Цивільного кодексу України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не допускається обмеження власника в його правах володіти своїм майном, не приймаються до уваги, з огляду на наступне.

Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що її положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Таким чином, оскільки державою, у відповідності до передбаченої процедури, було прийнято відповідний закон, який наразі є чинним, що встановлює певні обмеження стосовно реалізації права власності, з метою захисту в рівній мірі законних інтересів вкладників та забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків, застосування положень цього закону до правовідносин, що виникли між сторонами, не суперечить нормам міжнародного права та Конституції України.

Доводи апеляційної скарги про те, що встановлені в ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження щодо примусового стягнення грошових коштів з банку в період тимчасової адміністрації не поширюють свою дію на стягнення коштів в судовому порядку, так як примусове стягнення характерне для виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження, колегія суддів вважає помилковими з наступних підстав.

Положеннями ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Отже, ч.5 ст. 36 Закону передбачає заборону на здійснення під час тимчасової адміністрації не тільки примусового стягнення, а і заборону на здійснення вимог вкладників. Саме з такою вимогою до суду звернувся вкладник ОСОБА_3, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні його позовних вимог.

Висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у справі у справі № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року, в якій чітко зазначено, що введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтованих мотивів, які виключають можливість застосування даного правового висновку до правовідносин, що склалися між сторонами, апеляційна скарга, на думку колегії суддів, не містить.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: