Справа № 297/305/16-ц
У х в а л а

про повернення позовної заяви

19 лютого 2016 року м. Берегово

Суддя Берегівського районного суду Ільтьо І. І., вивчивши матеріали справи за позовом заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,

встановив:

08.02.2016 року до суду подана позовна заява ОСОБА_1, в якій вона просить:

- визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №70712/1 від 07 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 (без застосування наслідків недійсності) ;

- визнати недійсним з моменту укладення іпотечний кредитний договір від 07 грудня 2007 року, укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 про передачу в іпотеку банку нерухомого майна.

Ухвалою судді Берегівського районного суду від 10.02.2016 року зазначена позовна заява залишена без руху, з підстав її невідповідності вимогам, встановленим статтею 119 ЦПК.

Так, частина п'ята статті 119 ЦПК передбачає, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору є Закон України «Про судовий збір».

З 01.09.2015 року Закон України «Про судовий збір» діє у новій редакції. Із статті 5 цього Закону, яка визначає пільги щодо сплати судового збору, виключено пункт, який встановлював, що від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Отже, з 01.09.2015 року позови споживачів оплачуються судовим збором за ставками, встановленими Законом.

Подаючи позов, позивач зазначила, що вона звільнена від сплати судового збору відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діє з 01.11.2011 року, визначає, що «споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав».

Тобто, на день подання позову про захист прав споживачів діють нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по-різному регулюють питання оплати судового збору.

Згідно з статтею 75 Конституції України, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 03.10.1997 № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом частини третьої статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України, є обов'язковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах застосуванню підлягають положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Як зазначалося вище, Закон України «Про судовий збір» у редакції, що діє з 01.09.2015 року, виключив споживачів з переліку пільгової категорії осіб, які звільняються від сплати судового збору.

Таким чином, позивачу належить сплатити судовий збір.

Позивач подав цивільний позов, в якому одночасно об'єднав дві самостійні вимоги немайнового характеру, однак не оплатив судовий збір.

Абзац другий частини третьої статті 6 Закону «Про судовий збір» передбачає, що «у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру».

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору за кожну вимогу немайнового характеру складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, тобто станом на 08.02.2016 року - 551,20 грн.

Отже, позивачу належить сплатити судовий збір у розмірі 1 102,40 грн. Реквізитами для сплати судового збору є: отримувач коштів ГУ ДКСУ у Берегівському районі, код отримувача 37809658, банк отримувача ГУДКУ у Закарпатській області, м. Ужгород, код банку 812016, рах. № 0005.

Ухвалою від 10.02.2016 року про залишення позовної заяви без руху позивачу було запропоновано усунути недоліки шляхом подання належного доказу сплати судового збору.

Разом з тим, позивачем був наданий оригінал квитанції № 112 від 17.02.2016 року про оплату нею судового збору в сумі 551, 20 грн. за подання даного позову.

Таким чином, надана квитанція про оплату судового збору в мінімальному розмірі може свідчити лише про оплату позивачем тільки за одну із заявлених вимог і не може вважатися належними та допустимими доказом сплати останньою судового збору за пред'явлення всіх позовних вимог.

Частина друга статті 121 ЦПК передбачає «якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві».

Таким чином, позовну заяву належить визнати неподаною та повернути позивачеві.

Крім того, п.2 ч.1 ст. 7 ЗУ України «Про судовий збір» передбачено повернення судового збору в звязку з поверненням заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 119, 121, 207, 210 ЦПК України, п.2 ч.1 ст. 7 ЗУ України «Про судовий збір»,

УХВАЛИВ :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України про захист прав споживачів, визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів (без застосування наслідків недійсності) - вважати неподаною та повернути позивачеві.

Розяснити позивачеві, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Повернути позивачу ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551,20 грн., сплачений по квитанції № 112 від 17.02.2016 року по реквізитам: отримувач коштів ГУ ДКСУ у Берегівському районі, код отримувача 37809658, банк отримувача ГУДКУ у Закарпатській області, м. Ужгород, код банку 812016, рах. № 0005.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_2.