У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рада» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Рада» (далі - ТОВ «Рада») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, а товариство є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує вказаний будинок і надає комунальні послуги. Відповідач не сплачує за отримані комунальні послуги, унаслідок чого у нього виникла заборгованість за період з 1 грудня 2006 року по 31 листопада 2014 року.

З урахуванням наведеного ТОВ «Рада» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 7 655 грн 40 коп., суму індексу інфляції у розмірі 2 738 грн 62 коп., 3 % річних у розмірі 916 грн 95 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року позов ТОВ «Рада» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Рада» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 6 405 грн 98 коп., інфляційні витрати у розмір 1 367 грн 12 коп., 3 % річних у розмірі 617 грн 24 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Рада» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Рада» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 2 556 грн 87 коп., інфляційні витрати у розмірі 503 грн 70 коп., 3 % річних у розмірі 230 грн 33 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Рада» відмовити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ТОВ «Рада», суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги у березні 2013 року, тому строк позовної давності повинен обчислюватися з цієї дати, оскільки відповідачем заявлено клопотання про його застосування. Застосувавши строк позовної давності з березня 2013 року, суд стягнув на користь позивача суму заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з березня 2010 року по листопад 2014 року.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, виходив із того, що початок перебігу строку позовної давності з дня звернення позивача з заявою про видачу судового наказу може бути застосований лише у випадку, коли судовий наказ було видано на підставі такої заяви, а позивачу відмовлено у прийнятті заяви про його видачу. Тому з урахуванням заяви відповідача про застосування строку позовної давності стягнуто з відповідача суму заборгованості за період з 1 листопада 2011 року по 1 листопада 2014 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, а ТОВ «Рада» обслуговує вказаний будинок і надає комунальні послуги. Відповідач не сплачує за отримані комунальні послуги, унаслідок чого у нього виникла заборгованість за період з 1 грудня 2006 року по 31 листопада 2014 року.

Також судами встановлено, що 9 червня 2003 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Рада» укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території строком на 3 роки та автоматичним продовженням у разі, якщо жоден із сторін у письмовій формі не заявить про його перегляд за місяць до його закінчення.

6 травня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Рада» з заявою про розірвання вказаного договору з 10 червня 2009 року. Проте після зазначеної дати ТОВ «Рада» продовжувало надавати ОСОБА_3 житлово-комунальні послуги, а ОСОБА_3 продовжував сплачувати ТОВ «Рада» вартість використаних послуг, що підтверджується ксерокопіями квитанцій за період з червня 2011 року по квітень 2014 року, за винятком додаткових послуг.

У березні 2013 року ТОВ «Рада» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за житлово-комунальні послуги. 28 березня 2013 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у прийнятті даної заяви у зв'язку з наявністю спору про право.

Відповідно до ч. 3 ст. 118 ЦК України позовна заява щодо вимог, визначених у ч. 1 ст. 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Згідно зі ч. 6 ст. 119 ЦК України до позовної заяви, що подається у випадках, визначених ч. 3 ст. 118 цього Кодексу, мають бути додані копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу.

Відповідно до ст. ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості.

Згідно зі ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до пп. 2 п. «а» ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідних територіальних громад; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності.

Судом установлено, що позивачем у період з 1 травня 2011 року по 1 січня 2013 року здійснювались нарахування по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території за тарифом у розмірі 2 грн 57 коп. за кв. м встановлений розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10 листопада 2010 року № 933 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та їх структури і внесення змін до розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації від 30 червня 2009 року № 760, від 31 серпня 2009 року № 979, від 17 листопада 2009 року № 1292, від 30 листопада 2009 року №1334».

21 березня 2015 року постановою Шевченківського районного суду м. Києва визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації від 31 серпня 2009 року № 979, від 17 листопада 2009 року № 1292, від 30 листопада 2009 року №1334.

Тобто вказаною преюдиційною постановою суду (ч. 3 ст. 61 ЦПК України) скасовано частину розпоряджень якими позивач керувався при встановленні тарифу та розрахунку заборгованості за послугу з утримання будинку та прибудинкової території надану позивачу за період з 1 травня 2011 року по 1 січня 2013 року.

Проте апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не визначився з тим, чи не слід було виходити із тарифів, які були чинними до тарифів, визнаних недійсними, або затверджених на виконання постанови суду.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 березня 2013 року № 6-6 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Не може залишатись у силі рішення районного суду, так як відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд уточнює позовні вимоги. Проте районний суд вимоги підстави позову не уточнив, розрахунок заборгованості належним чином не перевірив.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик