Категорія: 6 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Бовчалюк З.А., Мудренко Л.І.,

з участю секретаря - Лимаря Р.В.,

позивача та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням та стягнення моральної шкоди,

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2016 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2, ОСОБА_1 допоміжним приміщенням коридору у багатоквартирному будинку шляхом знесення за власний рахунок самовільно прибудованого вхідного тамбора до кімнати АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 вказує на незаконність рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування судом обставин, які мають значення для справи. Просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені в ній.

Позивач та представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представник позивача - ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечили, оскільки вважають, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1 є співвласниками житлового приміщення (кімнати) АДРЕСА_2 що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14.05.2015 року (а.с. 5).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є користувачем житлового приміщення (кімнати) АДРЕСА_1, оскільки свідоцтва про право власності на час розгляду справи у неї не має. Однак біля своєї кімнати, на коридорі провела прибудову вхідного тамбура площею 3 м.кв. та влаштувала двері, які відкриваються назовні. Дану прибудову здійснила у 2007 році.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво або багатоквартирному житловому будинку належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або в середині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Отже судом встановлено, що коридор в гуртожитку, де на даний час йде приватизація кімнат, належить усім мешканцям даного гуртожитку і є приміщенням загального користування, що підтвердили в судовому засіданні як позивач так і відповідач.

Із наданих суду доказів встановлено, що проведена відповідачем прибудова тамбура біля кімнати була облаштована за рахунок площі коридору загального користування. Як вбачається із відповіді виконавчого комітету Луцької міської ради та управління Державної Служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області ширина коридору була зменшена до 0.65 м., що суперечить державним будівельним нормам та протипожежним правилам (а.с. 6, 34). Будь-яких дозвільних документів на право влаштування тамбура як станом на 2007 рік, так і на даний час відповідач ОСОБА_4 суду не надала.

Відповідно до Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, п. 1.4.1 перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради відповідно до законодавства.

Отже, судом було встановлено, що відповідач не будучи власником кімнати у гуртожитку, не маючи дозволу виконавчого комітету на проведення будь-яких переобладнань, не маючи технічного плану на прибудову, перепланування здійснила добудову тамбура за рахунок площі коридору спільного користування.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно дослідив надані суду докази, дав їм правильну юридичну оцінку і прийшов до вірного висновку, що відповідач порушила права співвласників кімнати НОМЕР_1 в даному гуртожитку на їх вільний доступ до належної їм квартири. А отже в цій частині рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене колегія суддів вважає,що відповідач не надала доказів в підтвердження своїх заперечень та доводів.

Доводи представника відповідача про законність прибудови тамбура, оскільки є Декларація про готовність об'єкта до експлуатації (а.с. 22-26), не спростовують доводів позивача, що прибудова тамбура проведена без належних документів, не відповідає Державним Будівельним нормам і порушує права позивачів на вільний доступ як до належної їм квартири так і на вільне користування частиною коридору, який є приміщенням загального користування.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися в суд з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.(Ст. 257 ЦК України).

Відповідач подала заяву про застосування строків звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки вважає, що позивач пропустила строки звернення до суду, так як їй було відомо про порушення права з 2007 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач не пропустила строків звернення до суду, оскільки їх права як співвласників приміщень загального користування порушені з часу набуття ними права власності на житлове приміщення та дане порушення є триваючим.

Однак колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу. Задовольняючи вимогу позивача в цій частині суд не звернув уваги на вимоги ст. 56 ЦПК України, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

З матеріалів справи, зокрема ордера та договору на ведення справи (а.с. 29, 30) вбачається, що адвокат ОСОБА_6 брав участь у справі як фахівець з надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 79, 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи. Дані витрати повинні відповідати вимогам передбаченим у постанові Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави», однак в матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки адвоката щодо розміру витрат на надану ним правову допомогу. Не подано таких розрахунків позивачем та її представником і на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат ппо оплаті правової допомоги фахівця в галузі права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 60, 88, 84, 79 ЦПК України, на підставі ст.ст. 256, 257, 382, 391 ЦК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 грудня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: