АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Демченко Е.Л., Варенко О.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дніпропетровськгаз збут» про визнання неправомірними дій ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» щодо розгляду скарги та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року, ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, звернувся із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровськгаз збут» про визнання неправомірними дій ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» стосовно розгляду скарги від 07.04.2016 року, яка на його думку не розглянута обєктивно, всебічно, своєчасно, тобто з порушенням пятиденного строку, містить недостовірні дані, не вжиті міри до реагування, не відновлені права. Вимоги містять зобовязання належним чином розглянути скаргу від 07.04.2016 року та надати належну відповідь. Також, позивач просив стягнути на свою користь моральну шкоду у сумі 2000 грн. + 50 грн. за кожен наступний день, починаючи з дати подання позову - 19.08.2016 до винесення рішення у справі.

У обґрунтування позовни вимог, прозивач зазначав, що у відповідача на розглядів перебувала його скарга від 07.04.2016 року. Листом ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» № 2912 вих-2435 від 13.05.2016 на адресу: АДРЕСА_1 надана відповідь, у якій, на думку позивача, помилково стверджується, ніби він не надав документів, підтверджуючих право власності на квартиру АДРЕСА_2, що не відповідає дійсності, оскільки він до скарги додавав договір купівлі-продажу квартири, згідно якого він 14.07.1995 придбав дану квартиру у ОСОБА_3 Отже, позивач вважав, що лист містить недостовірні відомості, що суперечить вимогам ст. ст. 4, 15 Закону «Про захист прав споживачів». Позивач зазначав, оскільки дана скарга є по суті претензією, так як надана з питання газопостачання квартири, у якій він проживає, тому відповідач повинен був відповісти на неї протягом 5-ти днів, що встановлено п. 37 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 2246 від 09.12.1999, а не за місяць. Позивач вважав, що скаргу від 07.04.2016 не розглянуто об'єктивно, всебічно та своєчасно, не прийнято належних заходів щодо відновлення його порушених прав, що суперечить вимогам ст. 19 Закону України «Про звернення громадян».

Крім того, позивач вважав, що такими діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку обґрунтовував тим, що у свої 66 років має негаразди зі здоров'ям, нервовою системою. Та відповідач не прийняв належних заходів реагування, спрямованих на відновлення прав позивача, вчинив свавілля демонстративно, повівся нахабно, злісно, цинічно, образливо. Позивач зазначав, що вказана поведінка відповідача визвала у нього хвилювання і переживання, які тривають і досі. Моральну шкоду оцінює у 2000 грн. та по 50 грн. за кожний наступний день, починаючи з дня предявлення позову по день винесення рішення.

Тому, посилаючись на норми ст.ст. 19, 25 Закону України «Про звернення громадян», ст.ст. 4, 15, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1167, 1172 ЦК України, просить позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 було подано скаргу до ПАТ «Дніпропетровськгаз збут» від 07.04.2016 року, якою зазначено, що з липня 1995 року він тривалий час проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1. Його сім'я, яка складається з 4-х чол., користувалася газом та сплачувала за нього. Потім, він придбав у тому ж будинку квартиру № 26 у ОСОБА_3, куди і переїхав з дружиною. Однак, платити за газ продовжував, як і раніше за квартиру № 14. Вважав, що це було зручніше для всіх, оскільки, дані на нього та дружину ОСОБА_4 у ПАТ «Дніпрогаз» були саме по квартирі № 14. Зазначав, що такий спосіб оплати він погодив з відповідачем усно, у липні 1995 року, відразу після придбання квартири № 26. Протягом майже 20-ти років жодних претензій по оплаті за газопостачання не було. У грудні 2015 року він отримав попередження по квартирі № 26 на колишнього власника ОСОБА_3, у якому зазначено, щодо необхідності сплатити 3 202,20 грн. заборгованості за газ, інакше він буде відключений. Позивач зазначав, що знову, на його усне звернення до ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» щодо їх попередньої усної домовленості про порядок оплати, його запевнили, що все буде в порядку. Проте, 18.01.2016 року ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» відключило газопостачання в ряді квартир за адресою: вул. Жуковського, буд. 39/41 у м. Дніпропетровську. У телефонному режимі його повідомили, що це через наявність заборгованості по квартирі № 26. У звязку із цим позивач 20.01.2016 перерахував ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» 3 202,20 грн., із зазначенням платника - ОСОБА_3 та на її особовий рахунок, сподіваючись, що газопостачання відновлять, а сплачену суму повернуть, що передбачено п. 32 Правил надання населенню послуг по газопостачанню, затверджених Постановою КМУ № 2246 від 09.12.1999. До того ж в ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» надійшов лист № Р-36-19с/43 від 17.03.2016 від відділу НКРЕКП в Дніпропетровській області, яким дано вказівку врегулювати спірні питання з ним до сих пір це не виконано. З цього приводу при розгляді справи у Бабушкінському районному суд м. Дніпропетровська судом 21.03.2016 залучено до розгляду в якості другого відповідача «Дпепропетровскгаз збут».

Судом встановлено і зазначене підтверджено матеріалами справи, листом ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» № 2912 вих-2435 від 13.05.2016 надана відповідь на скаргу позивача, у якій зазначено, що відповідно до Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, затверджених Постановою НКРЕКП від I2.01.2015 № 9, вимог статті 16 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», з 01.07.2015 ПАТ «Дніпрогаз» не має права здійснювати господарську діяльність з постачання природного газу за регульованим тарифом. Внаслідок відокремлення функцій з постачання та розподілу природного газу, з 01.07.2015 постачання природного газу здійснює газопостачальне підприємство ТОВ «Днігіропетровськгаз збут», а ПАТ «Дніпрогаз» виконує функції газорозподільного підприємства.

Як вбачається зі скарги позивача, в ній відсутні посилання на порушення пунктів Правил, на конкретні пункти договору газопостачання. Позивач взагалі не посилається на договір, укладений із газопостачальником.

Крім того, як видно з відповіді ТОВ «Дніпропетровськтаз збут», між сторонами не укладено договір на розподіл природного газу, як того вимагають Правила постачання природного газу, затверджені Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, і який є підставою для постачання природного газу споживачу. За даними ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» за адресою: АДРЕСА_3, відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на імя іншої особи. За адресою: АДРЕСА_4, відкрите особовий рахунок № НОМЕР_2 на інше імя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, керуючись Законом України «Про звернення громадян», Правилами постачання природного газу, затвердженими Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2496, ст.1167 ЦК України, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження порушення його споживчого права через одержання відповіді на звернення, яка його не влаштовує, не надано доказів спричинення шкоди, не обґрунтовано розмір цієї шкоди, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем строків розгляду його скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона не містить посилань на порушення ТОВ «Дніпропетровськтаз збут» Правил надання населенню послуг з газопостачання та умов договору, тому не може вважатися претензією, яка має бути розглянута у пятиденний строк. За змістом скарга позивача є зверненням, яке обєктивно та всебічно розглянуто відповідачем у встановлений Законом України «Про звернення громадян» строк, а незгода з наданою відповідачем відповіддю не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам.

Згідно ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає доводи позивача про те, що дана скарга є претензією та повинна розглядати у пятиденний термін, оскільки вона не містить посилань на порушення газопостачальним Правил надання населенню послуг з газопостачання та умов договору та погоджуєься з висновком суду першої ьінстанції.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, з урахуванням уточнень, не заявлялось.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутнє порушене право позивача, що могло б стати підставою відшкодування такої шкоди у відповідності до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до суду не було надано жодного доказу у підтвердження порушення його споживчого права через одержання відповіді на звернення, яке його не влаштовує, не надано доказів спричинення шкоди та не обґрунтовано розмір цієї шкоди. Крім того, у судовому засіданні не було встановлено наявності вини ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо не обґрунтованості доводів позивача про завдання йому моральної шкоди з боку відповідача через відсутність наслідків заподіяння такої шкоди, передбаченої положеннями ст. 23 ЦК та відсутністю доказів якими підтверджується заявлена вимога в цій частині.

Той факт, що позивач не погоджується зі змістом відповіді на звернення не означає, що його порушені права слід захистити саме у спосіб обраний ним при зверненні до суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим. Інших доказів, суду апеляційної інстанції, не було надано.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Е.Л.Демченко

ОСОБА_5