У х в а л а

іменем україни

8 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 26 квітня 2013 вона набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. У травні 2013 року позивач звернулася до відповідачів із вимогою про звільнення квартири протягом десяти днів з часу отримання вимоги, проте, відповідачі не вчинили жодних дій, пов'язаних з наданням позивачу можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власністю.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, та вселити її у вказану квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення застосування судом положень ст. ст. 71, 72, ч. 3. ст. 116, 163 ЖК України.

В решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі займають спірну квартиру без законних на те підстав, перешкоджаючи позивачу користуватися та розпоряджатися її власністю.

Судом установлено, що 26 квітня 2013 ОСОБА_1 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С., та зареєстрованого в реєстрі за № 595 (а.с. 5).

Право власності позивача на нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру (а.с. 4).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 листопада

2014 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання права власності на Ѕ частину квартири, визнання частково недійсним реєстраційного посвідчення, визнання недійсним договору дарування, та встановлено, що

ОСОБА_5, будучи власником спірної квартири, відповідно до довідки ЖБК «Залізничний-9» від 7 лютого 1992 № 12, мав усі правові підстави для укладення договору дарування без згоди ОСОБА_2

Із довідки форми № 3 від 5 січня 2015 року убачається, що в зазначеній вище квартирі з 1977 року зареєстровані та проживають відповідачі (а.с. 472).

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідачі проживали у вказаній квартирі як члени сім'ї власника - ОСОБА_5

Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є новим власником квартири відповідно до договору дарування, проте відповідачі добровільно звільнити спірну квартиру відмовляються.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідачами у справі не оспорюється те, що вони не є членами сім'ї позивача (ОСОБА_1) та вона не надавала їм згоди на користуватися належною їй на праві власності квартирою.

Отже, право користування членів сім'ї власника квартири кореспондується та є похідним від права власності на квартиру попереднього власника ОСОБА_6

Таким чином, з моменту укладення договору дарування квартири від

26 квітня 2013 року, право власності ОСОБА_6 припинилося в силу ст. 346 ЦК України й, відповідно, припинилося право користування не тільки самого власника, а й усіх членів його сім'ї, та виникло у ОСОБА_1, яка в свою чергу не надавала згоди на користування спірною квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції про безпідставність посилання відповідачів на те, що вони мають право користуватися спірним житловим приміщенням погодився, оскільки таке право користування спірним житлом припинилося після укладення договору дарування від 26 квітня 2013.

У силу вимог ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ураховуючи те, що відповідачі не є членами сім'ї нового власника квартири, дозволу на їх вселення у квартиру новим власником надано не було, право користування було припинене з часу укладення договору дарування квартири, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення, так як таким шляхом усунено перешкоди у користуванні власністю.

Разом з тим, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині посилання на норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ч. 3 ст. 116 ЖК України до спірних правовідносин виходячи з наступного.

При вирішенні справи суд першої інстанції послався у мотивувальній частині рішення на ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, та ст. ст. 71, 72, 163 ЖК УРСР, однак положення ст. ст. 71, 72, 163 ЖК УРСР регулюють відносини, які виникають між наймачем житлового приміщення, членами його сім'ї, проте, в даному випадку відповідачі не були наймачами спірної квартири, або членами сім'ї наймача, а тому до вказаних правовідносин положення зазначених вище статей не поширюються, а положення ч. 3 ст. 116 ЖК України можуть застосовуватися лише щодо осіб, які самоправно зайняли житлове приміщення, в даному ж випадку відповідачі вселилися до спірної квартири як члени сім'ї власника (ОСОБА_6), а тому вони не можуть вважатися такими, що самовільно зайняли спірне житлове приміщення.

Судом першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, правильно застосовано положення ст. 391 ЦК України, що є достатнім для вирішення правовідносин, які виникли між сторонами у справі.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року у не зміненій частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
П.О. Гвоздик І.М. Завгородня