АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/1835/16-ц Головуючий в 1-ій інстанції
Провадження 22-ц/774/1973/К/16 суддя Квятковський Я.А.
Категорія 26 ( І ) Суддя-доповідач - ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Михайлів Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2, від імені якої дії представник ОСОБА_3, та представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди працівнику у разі ушкодження його здоровя.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представник відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», яке змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ОСОБА_6 «ПівнГЗК»), з позовом про стягнення моральної шкоди, посилаючись на те, що вона, працюючи тривалий час в шкідливих умовах праці, отримала професійне захворювання, у звязку із чим висновком МСЕК у 2008 році їй було первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 40%, у при наступному переогляді 01.02.2014 року розмір втрати професійної працездатності зменшено до 25% та визнано її інвалідом третьої групи безстроково.

Вважає, що у звязку з отриманим професійним захворюванням їй спричинено моральну шкоду, розмір якої вона визначив у 480060,00 грн. та просила суд стягнути цю суму з відповідача на свою користь без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 13 000,00 грн. без урахування податків та обовязкових платежів, а також на користь держави - судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, від імені якої діє представник ОСОБА_3, просить рішення суду змінити в частині визначеного розміру стягнутої моральної шкоди, збільшивши цей розмір до 480060, 00 грн., посилаючись не неврахування судом всіх обставин, на які позивач посилалася, як на підставу свої позовних вимог, а саме: епікрізу, історії хвороби, акту розслідування професійного захворювання, яким встановлено вину відповідача у виникненні професійного захворювання позивача. Крім того, зазначає, що їй не зрозуміло як суд першої інстанції робив висновок щодо суми моральної шкоди, враховуючи ступень втрати професійної працездатності позивача у розмірі 25%.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_6 «ПівнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом не враховано, що позивач добровільно працювала тривалий час у шкідливих умовах праці та, оскільки причиною її професійного захворювання є саме тривалий час роботи в умовах впливу на організм шкідливих факторів, саме дії позивача стали причиною професійного захворювання, що свідчить про відсутність вини підприємства у заподіянні моральної шкоди позивачу. Також зазначає, що факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами, зокрема в справі відсутні докази, які підтверджують психологічний стан позивача, розмір моральної шкоди, що визначений судом до стягнення, є необґрунтованим та значно завищеним, не відповідає засадам виваженості, розумності і справедливості, а також характеру і тривалості фізичних та моральних страждань позивача, не враховано судом й тяжкого фінансового становища відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, яка підтримала апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та просила відхилити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_6 «ПівнГЗК», як необгрунтовану, представника відповідача ОСОБА_6 «ПівнГЗК» - ОСОБА_5, яка підтримала доводи апеляційної скарги відповідача та просила відхилити апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, як необгрунтовану, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_2 протягом тривалого часу, починаючи з 09.09.1983 року по 25.04.2006 року працювала на різних посадах на підприємстві відповідача.

25.04.2006 року була звільнена у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 10-13).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини від 01.11.2007 року у позивача встановлено професійне захворювання з діагнозом: радикулопатія попереково-крижова зліва на фоні остерохондрозу поперекового відділу хребта, дифузної протрузії диску L3- L4, задньо-лівої грижі диску L4- L5, задньо-лівої грижі диску L5-S1, стан після операції мікродискектомія зі стійким больовим синдромом, вираженими порушеннями біомеханіки хребта на поперековому рівні та статико-динамічними розладами.

Згідно п. 17 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 листопада 2007 року причиною зазначених професійних захворювань є робота на протязі 22 років 07 місяців у важких умовах праці (а.с. 56-59).

Висновком МСЕК від 30.01.2008 року ОСОБА_2 первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності та визнано інвалідом третьої групи, починаючи з 28.01.2008 року з наступним переоглядом 01.01.2009 року. При переогляді 13.01.2014 року ступінь втрати професійної працездатності зменшено до 25% та встановлено з 01.02.2014 року безстроково, група інвалідності не підтверджена (а.с. 5-6).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обовязок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції керувався ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу при виконанні ним трудових обовязків з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22 листопада 2007 року, встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання є робота протягом 22 років 07 місяців у важких умовах впливу праці, тобто при перевищенні гранично допустимого рівня трудового процесу.

Порушення відповідачем положень ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обовязок підприємства забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, встановлено актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 22.11.2007 року, а тому доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу є необґрунтованими.

Спростовуються й доводи представника відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2, оскільки факт заподіяння моральної шкоди у зв'язку з отриманим нею професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушена проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, у зв'язку з тим, що професійне захворювання обмежує її життєву активність і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилання представника відповідача ОСОБА_6 «ПівнГЗК» в апеляційній скарзі на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконувала роботу в шкідливих умовах праці, а відповідач забезпечував її засобами колективного та індивідуального захисту і скорочував час дії шкідливих факторів виробництва відповідно до норм законодавства, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Колегія суддів також погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів на ОСОБА_6 «ПівнГЗК», відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У звязку з чим доводи апеляційних скарг, як позивача, так і відповідача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, від імені якої дії представник ОСОБА_3, - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 26 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: