Справа № 139/146/16-ц Провадження № 22-ц/772/1972/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 57Доповідач Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі: головуючого Сало Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Медяного В.М., секретар Агеєва Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 подав вищевказаний позов, в якому просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №004038 від 29.01.2016 року; стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 15660 грн. сплачених згідно укладеного договору.

Позов мотивовано тим, що 29.01.2016 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу №004038, згідно умов якого предметом договору є трактор «Фотон 504», вартість ТЗ 156600 грн. Після підписання договору ОСОБА_2 надано рахунок, на який останній сплатив 15660 грн.

Згідно договору, не пізніше 50 днів з моменту сплати предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу. Станом на день подачі позову позивач не отримав у користування предмет договору.

Позивач вважає, що умови договору є несправедливими та існує істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. Зокрема, договором передбачена комісія (одноразова сплата) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, яка не повертається у разі розірвання договору; договір не містить істотних умов договору, а саме індивідуальних ознак транспортного засобу; не зазначено у грошовому вигляді склад лізингових платежів; лізингодавець закріпив за собою право в односторонньому порядку змінювати платежі; несправедливими також є умови про те, що у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, лізингоодержувач зобовязаний одноразово сплатити різницю вартості до моменту купівлі предмета лізингу, проте у разі зменшення вартості предмета лізингу різниця не повертається; в договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару.

Крім того, даний правочин вчинений відповідачем без відповідної ліцензії, а договір за своєю природою є змішаним та містить в собі ознаки договору оренди (найму) та купівлі-продажу, а від так мав бути нотаріально посвідчений, чого не було зроблено.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_2 кошти у розмірі 15660 (пятнадцять тисяч пятсот шістдесят) гривень. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і суд неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи, зокрема: суд не врахував, що договір укладено у письмовій формі, а позивач підписавши угоду погодився з усіма її умовами; суд вийшов за межі позовних вимог при зазначенні, що умови договору є несправедливими, а позивач не має права розірвати договір та отримати компенсацію при розірванні договору або при невиконанні умов договору; твердження суду про відсутність ознак предмета договору не відповідають дійсності; безпідставними є твердження суду про суперечливість п.8.12 договору правовій природі договору та Закону України «Про захист прав споживачів»; не підтверджуються мотиви про надання фінансових послуг без ліцензії, а також про нікчемність договору через відсутність нотаріального посвідчення.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, розглянувши матеріали цивільної справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновку, що договір є недійсним, оскільки його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), а стягнення коштів є наслідком визнання договору недійсним. Крім цього, суд першої інстанції, проаналізувавши умови договору, прийшов до висновку, що частина умов договору є несправедливими.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 січня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 004038, відповідно до якого відповідач взяв на себе обовязок придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

У додатку з до договору зазначено, що предметом договору є транспортний засіб - трактор Foton 504.

Відповідно до додатку 1 вартість предмета лізингу становить 156600 грн.; комісія за організацію (10 %) 15660 грн., комісія за передачу (3%) 4698 грн.

Згідно з додатком 2 до цього договору вартість предмета лізингу становить 156600 грн., авансовий платіж 50 %, сума лізингу 78300 грн., викупна вартість 2349 грн., відсоткова ставка 12,5 %, комісія 5 %; щомісячний платіж 1967,07 грн., а також витрати, які сплачує лізингоодержувач за відвантаження предмета лізингу, комісія за передачу автобуса в сумі 10 тис. 800 грн.

На виконання вказаного договору позивачем було сплачено 15660 грн. комісії за організацію, згідно п.8.2.1.а ст. 8 Договору.

Підставами заявлених вимог є те, що умови договору є несправедливими; відповідач без ліцензії здійснює діяльність, з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб; даний договір нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним право чином.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини у справі та правильно застосував норми матеріального права. При цьому суд першої інстанції в повній мірі дослідив умови договору, про які вказує позивач, та дав їм належну оцінку.

Однак, основною підставою для задоволення вимог позову є те, що укладений договір лізингу є нікчемним, а від так підлягають застосуванню правові наслідки нікчемного правочину.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України при розгляді справи №6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, який є обовязковим згідно до норм ст. 3607 ЦПК України при розгляді вказаної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, договір фінансового лізингу № 000561 від 29 квітня 2014 року, укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчено не було.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Ще однією підставою, для визнання даного договору недійсним, є відсутність у відповідача відповідної ліцензії для здійснення такого виду діяльності, так як згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Колегія суддів також погоджується із висновками суду про наявність несправедливих умов договору.

Виходячи із вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки встановлена нікчемність договору перекреслює всі інші доводи апелянта, які вказані вище.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, для визнання договору недійсним, оскільки, відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Отже, реституція як спосіб захисту цивільного права, застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним, і у звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлено тільки стороні недійсного правочину.

Тому висновок суду першої інстанції, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених останнім для виконання недійсного (нікчемного) правочину, є правильним.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та таким, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи все вищевказане, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги правильності рішення суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 380 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підпис/ /підпис/

Згідно з оригіналом: