Ухвала

іменем україни

08 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та встановлення порядку користування житловим будинком, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати житловий будинок АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності її та ОСОБА_4; визнати за нею право власності на Ѕ частини вказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами; встановити порядок користування зазначеним будинком, виділивши їй у користування житлову кімнату площею 19,8 кв. м, розташовану на першому поверсі будинку, у підвалі -кухню площею 10,1 кв. м та кладову площею 1,8 кв. м, а ОСОБА_4 виділити житлову кімнату площею 9,7 кв. м, розташовану на першому поверсі будинку, у підвалі - сарай площею 20,6 кв. м та кладову площею 0,9 кв. м, інші приміщення та споруди залишити у спільному користуванні.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 37/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 63/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Визнаючи житловий будинок АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнаючи за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини цього житлового будинку, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вказаних позовних вимог, наявності підстав, передбачених ст. 60 СК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування спірним житловим будинком, суд виходив із недоведеності цих позовних вимог та дійшов висновку про їх передчасність, при цьому зазначив, що позивач не позбавлена права звернутися до суду відповідно до вимог ст. 16 ЦК України за захистом свого порушеного права у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, вимагаючи усунення відповідних перешкод.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 та ухвалюючи нове рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на 37/100 частини вказаного житлового будинку, а за ОСОБА_4 - на 63/100 частини цього житлового будинку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що частка відповідача має бути більшою за рахунок продажу належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1, яка, як зазначив апеляційний суд, була відчужена останнім за десять днів до придбання будинку, а також із врахуванням відсутності доказів на підтвердження істотного збільшення вартості спірного будинку внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Проте з такими висновками неможливо погодитися виходячи з наступного.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Аналогічне положення міститься й у ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак усупереч вищевикладеному та положенням ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не з'ясував питання про те, за яку суму було продано відповідачем належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 та чи ввійшла вона до суми, сплаченої за придбання спірного будинку, та якими доказами (належними та допустимими) це підтверджується.

Разом із тим апеляційний суд не обґрунтував математичним розрахунком свого висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 37/100 частини вказаного житлового будинку, а за ОСОБА_4 - на 63/100 частини цього житлового будинку (чому саме в такому співвідношенні?).

Без з'ясування вищевказаних обставин відсутні підстави для збільшення розміру частки відповідача у спільній власності, крім того, суд порушив положення ст. ст. 11, 303, 304 ЦПК України, вийшовши за межі заявлених позовних вимог ОСОБА_3, адже ОСОБА_4 не подавав зустрічного позову про збільшення його частки у праві спільної власності.

Оскільки суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В.Ступак