Справа № 216/764/16-ц
Провадження № 2/216/1150/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.05.2016р м.Кривий Ріг
Дніпропетровська область
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Онопченка Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Чижикової А.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим,
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, зазначаючи, що 23 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортного засобу № 032/29-262К, за умовами якого кредитор надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 660 доларів США, зі сплатою 12,00 процентів річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 22 липня 2014 року.
20 липня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, за умовами якої було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,5 процентів річних.
23 липня 2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком, позичальником та нею як поручителем було укладено договір поруки № 02-10/2586. Пунктом 2.1 договору поруки передбачено зміст забезпеченого порукою зобовязання, його розмір, строк та порядок виконання, а саме: повернення кредиту в сумі 40 660 доларів США до 22 липня 2014 року зі сплатою 12,0 процентів річних. Відповідно до п. 6.2 договору поруки договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.
Це, на її думку, суперечить положенням абзацу 4 п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому розяснено, що при цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
У договорі поруки не встановлено конкретного строку дії поруки, а умови договору поруки про їх дію до повного виконання позичальником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.
Кінцевий термін повернення основної заборгованості в кредитному договорі визначено до 22 липня 2014 року.
Тільки 23 квітня 2015 року банк звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та неї.
Відповідно банк мав право предявити позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором протягом наступних шести місяців після настання строку виконання основного зобовязання, тобто починаючи з 23 липня 2014 року до 23 січня 2015 року.
Письмової вимоги про погашення боргу вона не отримувала, тому починаючи з 24 січня 2015 року дія договору поруки припинилась, у звязку з чим жодних дій щодо реалізації захисту порушеного права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, банк вчиняти не може.
Крім того, за змістом п. 2.3 договору поруки у разі збільшення розміру забезпеченого порукою зобовязання без внесення змін до цього договору, порука зберігається, а поручитель відповідає перед кредитором лише частково, в обсязі, визначеному п. 2.1 цього договору.
Також п. 3.3.2 договору поруки передбачено, що кредитор зобовязаний до моменту виконання зобовязань, забезпечених порукою, не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового погодження поручителя. Порушуючи ці умови договору поруки, 20 липня 2009 року банком було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, за умовами якої було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,5 процентів річних, без попереднього письмового погодження поручителя.
Отже, 20 липня 2009 року було збільшено обсяг відповідальності ОСОБА_2, а тому збільшився й обсяг відповідальності поручителя.
Таким чином, у звязку із збільшення обсягу відповідальності поручителя без згоди останнього вважає, що з 20 липня 2009 року договір поруки №02-10/2586 від 20.07.2009 року є припиненим.
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати договір поруки № 02-10/2586, укладений 23 липня 2007 року між банком, ОСОБА_2 та нею, припиненим.
Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду банк був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки свого представника суд не повідомив. У звязку з цим, за згодою представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ст. 224 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 23 липня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту на купівлю автотранспортного засобу № 032/29-262К, за умовами якого кредитор надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 40 660 доларів США, зі сплатою 12,00 процентів річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 22 липня 2014 року.
23 липня 2007 року з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком, позичальником та позивачем як поручителем було укладено договір поруки № 02-10/2586. Пунктом 2.1 договору поруки передбачено зміст забезпеченого порукою зобовязання, його розмір, строк та порядок виконання, а саме: повернення кредиту в сумі 40 660 доларів США до 22 липня 2014 року зі сплатою 12,0 процентів річних. За змістом п. 2.3 договору поруки у разі збільшення розміру забезпеченого порукою зобовязання без внесення змін до цього договору, порука зберігається, а поручитель відповідає перед кредитором лише частково, в обсязі, визначеному п. 2.1 цього договору. Також п. 3.3.2 договору поруки визначено, що кредитор зобовязаний до моменту виконання зобовязань, забезпечених порукою, не змінювати умов договору кредиту без попереднього письмового погодження поручителя. Відповідно до п. 6.2 договору поруки договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань.
20 липня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, за умовами якої було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом до 13,5 процентів річних.
Таким чином, банк у порушення п. 3.3.2 договору поруки змінив умови договору кредиту, збільшивши обсяг відповідальності позичальника, без попереднього письмового погодження поручителя.
Згідно із ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобовязання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 р. у справі № 6-701цс15).
У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки повязується зі зміною забезпеченого зобовязання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобовязання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобовязань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобовязанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобовязання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на предявлення позову про визнання договору поруки припиненим.
За змістом п. 2.3 договору поруки у разі збільшення розміру забезпеченого порукою зобовязання без внесення змін до цього договору, порука зберігається, а поручитель відповідає перед кредитором лише частково, в обсязі, визначеному п. 2.1 цього договору.
Оскільки сторонами не було внесено змін до договору поруки про збільшення розміру забезпеченого порукою зобовязання, то обсяг відповідальності збільшився лише у позичальника, а позивач відповідає перед банком лише частково, в обсязі, визначеному п. 2.1 цього договору.
За таких обставин зміна основного зобовязання за умовами додаткової угоди № 1 до договору кредиту без згоди позивача не призвела до збільшення обсягу її відповідальності як поручителя, тому положення ч. 1 ст. 559 ЦК України не підлягають застосуванню до цих правовідносин.
Разом з тим відповідно до п. 6.2 договору поруки договір діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань, тобто не встановлено конкретного строку його дії.
У п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам розяснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. (абзац другий пункту 24 в редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 7). Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Умови договору поруки про його дію до повного виконання зобовязань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в такому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у цій нормі) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обовязки сторін за цим договором слід вважати припиненими (постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 р. у справі № 6-263цс15).
Кінцевий термін повернення основної заборгованості в кредитному договорі визначено до 22 липня 2014 року.
Відповідно банк мав право предявити позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором протягом наступних шести місяців після настання строку виконання основного зобовязання, тобто починаючи з 23 липня 2014 року до 23 січня 2015 року.
Однак банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 та позивача як поручителя лише 23 квітня 2015 року.
За таких обставин строк дії поруки припинився у звзку із непредявленням банком вимог до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.
Ураховуючи наведене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим слід задовольнити.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст. 559 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору поруки припиненим задовольнити.
Визнати договір поруки № 02-10/2586, укладений 23 липня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1, припиненим.
Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подачі апеляційної скарги рішення суду, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Онопченко