АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7937/2016 Головуючий в 1 інстанції - Остапчук Т.В.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу неукладеним та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору фінансового лізингу неукладеним та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 11 листопада 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №002018, відповідно до умов якого він мав би отримати трактор. Однак, вважає договір неукладеним, оскільки сторони при підписанні не узгодили всіх суттєвих умов щодо виконання договору.

Посилаючись на викладене та з урахуванням положень ст. 1212 ЦК України просив задовольнити позов: визнати договір фінансового лізингу неукладеним та стягнути з ТОВ ЛК «Ваш Авто» 51 000 грн., 3% річних в розмірі 259,89 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1., діючий в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ ЛК «Ваш Авто» безпідставно набутих грошових коштів на користь позивача та відшкодувати судові витрати на користь позивача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній, уточнив вимоги апеляційної скарги, просив рішення суду в частині відмови позивачеві у стягнення грошовий коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, вважаючи рішення суду законним.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що 11 листопада 2015 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу №002018, за умовами якого відповідач придбає у свою власність транспортний засіб і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах договору.

На виконання умов договору позивачем 11.11.2015 р. було сплачено відповідачу 51 000,00 грн., з призначенням платежу: адміністративний платіж згідно договору фінансового лізингу № 002018 від 11 листопада 2015 року, що підтверджується квитанцією №0.0.459685231.1 від 11 листопада 2015 року. Таким чином, вказаний платіж був перерахований на виконання умов укладеного між сторонами Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто з годи.

Вказаним вимогам законодавства договір лізингу №002018 від 11 листопада 2015 року (а.с. 12-23) та додатки №№1, 2, 3 до договору (а.с. 24-25) відповідають, оспорюваний договір містить найменування товару (предмет лізингу), розмір платежів та строк лізингу.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем не заперечувалось, що його волевиявлення в момент укладення договору було вільним та відповідало внутрішній волі.

Доводи апеляційної скарги проте, що договір фінансового лізингу не можна вважати укладеним між ТОВ «Лізингова компанія Ваш Авто» та позивачем, оскільки сторонами при його підписанні не було узгоджено та підписано додаток №3 «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів між сторонами», який є невід'ємною частиною договору і містить суттєві умови щодо самого виконання договору, лізингових платежів, тощо, що є не погодженням усіх істотних умов договору, колегія суддів не може прийняти до уваги.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, та закінчується через 60 (шістдесят) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком 3 до цього договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору.

Тобто після сплати лізингоодержувачем необхідних лізингових платежів, включаючи авансовий, що зазначені в п. 1.7 договору, та після надання йому предмета лізингу в користування із обов'язковим підписанням акта приймання-передачі предмета починається лізинговий період, який характеризується сплатою на рахунок лізингодавця решти вартості предмета договору. Підтвердженням початку настання такого лізингового періоду є укладання акта приймання-передачі предмета лізингу та додатка № 3 до договору, де зазначається порядок сплати лізингових платежів, що відрізняється від порядку в додатку №1 наявністю таких нових складових як: відсоткова ставка за користування обсягом фінансування, комісія за супроводження договору, коефіцієнт, необхідний для розрахунку лізингових платежів, і інше.

Згідно з п. 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодовець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток 3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу.

Чинним законодавством не заборонено укладення додаткових договорів або документів, що встановлюють або регулюють відносини між сторонами під час дії загального договору.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки істотні умови договору фінансового лізингу сторонами погоджені не були, що є обов'язковим для укладення договору, а тому у відповідача не виникло підстав для отримання сплаченого 11 листопада 2015 року ОСОБА_2 платежу по договору в сумі 51 000 грн., в зв'язку з чим підлягають стягненню з товариства безпідставно набуті кошти в сумі 51 000 грн. з урахуванням 3% річних, також не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому, породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року №6-88цс13 та відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про те, що укладений договір фінансового лізингу відповідає вимогам ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» й підстав для визнання договору неукладеним не вбачається, позивачем був сплачений авансовий платіж на виконання умов договору, який є чинним, в зв'язку з чим відсутні підстави для застосування положень ч.1 ст.1212 ЦК України та стягнення грошових коштів в розмірі 51 000 грн. та 3% річних в розмірі 259.89 грн. За таких обставин, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи те, що позов ОСОБА_2 залишено без задоволення, доводи апеляційної скарги про необхідність відшкодування понесених судових витрат є безпідставними.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись 303, 307, 308, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, діючого в інтересах ОСОБА_2, -відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: