Справа № 2/359/637/2016
19 травня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі
головуючого судді Саган В.М.,
при секретарі Степаненко А.О.
розглянувши у відкритому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів за користування позикою та трьох процентів річних,-
Позовні вимоги обґрунтуванні тим що, що 25.10.2014 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики у простій письмовій формі у виді розписки. Згідно договору, позивач надав Відповідачу-1 грошові кошти в сумі 2200000,00 грн., які останній зобов'язався повернути до 10.04.2015 року. В якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів, 25.10.2014 року між позивачем та ОСОБА_3 , був укладений договір поруки, згідно якого остання поручилась за виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань у повному обсязі. Проте у визначений в розписці строк Відповідач-1 грошові кошти не повернув, Поручитель також свої зобов'язання не виконує, що є порушенням прав позивача, тому дана обставина змусила його звернутись до суду. Крім того, в зв'язку з порушенням своїх зобов'язання, відповідачі зобов'язані сплатити позивачу проценти, неустойку та інфляційні втрати, передбачені ст.ст.536,625,1048 ЦК України.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, направив суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, та не заперечує щодо заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 74 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності та заперечень щодо позову не надходило, причину неявки відповідача ОСОБА_2 судом визнано неповажною. Тому суд прийняв рішення про заочний розгляд відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник позивача проти такого порядку не заперечував.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що 25.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики у простій письмовій формі. За вказаним договором ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 2200000,00 грн., а ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 суму позики до 10.04.2015 року. Факт отримання суми позики ОСОБА_2 підтверджується його власноруч написаною розпискою від 25.10.2014 року (а.с.7).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка або інші документи, що посвідчують передання позикодавцем визначеної грошової суми є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки або інші документи, що посвідчують передання позикодавцем визначеної грошової суми чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року ( справа № 6-63цс13 ) і є обов'язковою для застосування судами України.
Як видно зі змісту розписки від 25 жовтня 2014 року, боржник отримав від кредитора в борг грошові кошти в сумі 2200000,00 грн., які зобов'язався повернути в строк до 10.04.2015 року, а позивач набув права вимагати повернення позики.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, борг у визначеній в розписці строки не повернув, а тому він підлягає стягненню з нього у примусовому порядку.
Крім того, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
За ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ст. 1048 Цивільного кодексу України).
За положеннями статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Виходячи з положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 Цивільного кодексу України.
Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 Цивільного кодексу України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.
Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, або ж неповернення такої позики не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 Цивільного кодексу України.
Таким чином, позикодавець має право на одержання від позичальника сум, передбачених частиною 2 статті 625 та частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України.
Зважаючи на прострочення позичальником поверненні боргу за Договором у строк до 10.04.2015р. включно, з урахуванням того, що неповернення такої позики не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 Цивільного кодексу України, перед кредитором, заборгованість також, складається, окрім основної суми боргу 2200000,00 грн. з заборгованості по втратам від інфляції, 3% річних та процентів за користування позиченими грошовими коштами.
Згідно наданого Позивачем розрахунку, вона становить 1151485,12 грн. з яких: проценти за користування коштами - 758 246,58 грн., 3% річних - 41 408,22 грн. та втрати від інфляції - 351 830,32 грн.
Крім того, в якості забезпечення виконання Позичальником своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів 25.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки (а.с.8), згідно якого остання поручилась за виконання Позичальником взятих на себе зобов'язань у повному обсязі.
Стаття 553 ЦК України визначає, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.
Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Враховуючи ту обставину, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а також те, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, Відповідачі мають заборгованість на загальну суму 3351485,12 грн.
Суду не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідно до ст. 617 ЦК України.
Відповідно до вимог ст. 10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають істотне значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, не скористались своїм процесуальним правом сторони в процесі і не надали суду жодного з доказів, що спростовують доводи позивача.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача грошові кошти в сумі 3 351 485грн.12 коп.
Відповідно до ст.. 541 ЦК України, солідарний обов»язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у неподільності предмета зобов»язання, разом з тим, солідарний порядок стягнення судових витрат цивільним процесуальним кодексом України не передбачено.
На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно наданої квитанції, позивач поніс судові витрати в сумі 6090,00грн. (а.с.2), які підлягають стягненню з відповідачів з кожного окремо у рівних частках, тобто по 3045 грн. з кожного. В решті позову- відмовити.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 169, 212-215, 223-228 ЦПК суд,
Позов задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3( відомості про ідентифікаційний номер відсутні) на користь ОСОБА_1( ІПН НОМЕР_2) грошові кошти в сумі 3 351 485грн. 12 коп. з них: основний борг/сума позики - 2 200 000,00 грн. (два мільйони двісті тисяч гривень), проценти за користування коштами - 758 246грн.58коп. (сімсот п'ятдесят вісім тисяч двісті сорок шість гривень 58 копійок), 3% річних - 41 408грн.22 коп. (сорок одна тисяча чотириста вісім гривень 22 копійки) та втрат від інфляції - 351 830грн.32коп. (триста п'ятдесят одна тисяча вісімсот тридцять гривень 32 копійки).
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_1) та ОСОБА_3( відомості про ідентифікаційний номер відсутні) на користь ОСОБА_1( ІПН НОМЕР_2) судові витрати по 3045 грн. з кожного .
В решті позову- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем до апеляційного суду Київської області в загальному порядку.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.
Суддя Саган В.М.