УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про солідарне стягнення з відповідачів на користь банку кредитної заборгованості за кредитним договором від 04 травня 2007 року, що існує станом на 10 квітня 2014 року, в загальному розмірі 191 676 грн 33 коп.

Позовні вимоги ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтувало тим, що між банком та відповідачем ОСОБА_6 04 травня 2007 року було укладено кредитний договір за умовами якого позичальник отримав у кредит 95 580 грн під 18 % річних терміном до 03 травня 2012 року.

З метою забезпечення вказаних вище кредитних зобов'язань позичальника 04 травня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_7 було укладено договір поруки за умовами якого остання зобов'язалася солідарно в повному обсязі відповідати за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_6

Умови кредитного договору належним чином не виконувалися, станом на 10 квітня 2014 року існує непогашена кредитна заборгованість, яку позивач просив суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів у справі.

Справа слухалася судами неодноразово.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по кредитному договору від 04 травня 2007 року, а саме: пеню по основному боргу в сумі 85 625 грн 23 коп.; пеню по відсотках в сумі 6 721 грн 17 коп.; три проценти річних від простроченої суми по основному боргу в сумі 13 103 грн 32 коп.; три проценти річних від простроченої суми по процентах в сумі 1 333 грн 66 коп.; інфляційні втрати в сумі 15 212 грн 95 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог, заявлених ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми відмовлено за їх безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» судові витрати по справі в сумі 1 409 грн 50 коп.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 травня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав ОСОБА_6 кредит в розмірі 95 580 грн зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 18 % та терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 03 травня 2012 року.

04 травня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, згідно з яким ОСОБА_7 зобов'язалась перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором від 04 травня 2007 року.

Крім того, 04 травня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір застави, предметом якого є автомобіль марки «Мітсубісі Лансер», реєстраційний номер НОМЕР_1.

03 липня 2009 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис, згідно з яким звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки «Мітсубісі Лансер», реєстраційний номер НОМЕР_1, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 липня 2007 року, яка станом на 03 липня 2009 року становила 97 291 грн 85 коп. та складалася із: заборгованості за кредитом - 84 348 грн 01 коп.; відсотків за користування кредитом за період з 01 листопада 2008 року по 03 липня 2009 року - 9 994 грн 90 коп.; пені по основному боргу - 2 076 грн 49 коп.; пені по відсотках - 87 242 грн.

Встановлено, що на момент розгляду справи в судах відповідний виконавчий напис нотаріуса не виконано.

Згідно розрахунку наданого банком на підтвердження підстав позову заборгованість за кредитним договором від 04 травня 2007 року станом на 10 липня 2014 року складає загалом 217 288 грн 18 коп. з яких: залишок заборгованості за кредитом - 84 348 грн 01 коп.; відсотки за користування кредитом - 7 994 грн 90 коп.; пеня по основному боргу - 87 701 грн 72 коп.; пеня по відсотках - 7 593 грн 62 коп.; 3 % річних за прострочену заборгованість по основному боргу за період з 03 жовтня 2007 року по 09 липня 2014 року - 13 103 грн 32 коп.; 3 % річних за прострочену заборгованість по відсотках за період з 04 вересня 2007 року по 09 липня 2014 року - 1 333 грн 66 коп.; втрати від інфляції за період з 04 вересня 2007 року по 09 липня 2014 року - 15 212 грн 95 коп.

Ухвалюючи у справі судове рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості з позичальника за кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з вчиненням 03 липня 2009 року приватним нотаріусом виконавчого напису про стягнення в достроковому порядку кредитної заборгованості, було змінено строк виконання основного зобов'язання за кредитом, який настав 03 липня 2009 року. У зв'язку зі зміною строку основного зобов'язання граничний термін пред'явлення вимоги до поручителя змінився і був обмежений датою - до 03 липня 2012 року (п. 4.2 договору поруки). Вимоги до поручителя в період до 03 липня 2012 року банком не заявлено, а тому суд дійшов висновків, що позов в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_7 безпідставний, оскільки порука припинилася.

Разом з тим, суд визнав позов до позичальника за кредитом частково обґрунтованим та його задовольнив у частині нарахованого позивачем боргу, що не стягнутий за виконавчим написом нотаріуса від 03 липня 2009 року на загальну суму 97 291 грн 85 коп. шляхом звернення стягнення на предмет застави: автомобіль марки «Мітсубісі Лансер», реєстраційний номер НОМЕР_1.

При цьому суд послався на те, що банком в загальну суму кредитного боргу заявленого в рамках даного позову безпідставно включено і заборгованість на загальну суму 97 291 грн 85 коп., яка стягнута раніше на підставі виконавчого напису нотаріуса, фактично заявлено позовні вимоги про повторне стягнення частини боргу.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився та залишив рішення суду без змін.

Такі висновки апеляційного суду є передчасними.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки встановлено строк її припинення - після закінчення трьох років від дня настання строку основного зобов'язання по кредитному договору (п. 4.2 договору поруки). У кредитному договорі визначено термін остаточного погашення кредиту не пізніше 03 травня 2012 року, а тому, з урахуванням умов договору іпотеки, днем настання строку виконання основного зобов'язання, з якого починається відлік трирічного строку для пред'явлення кредитором вимоги до поручителів, буде - 03 травня 2012 року, а припинення поруки відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України - 03 травня 2015 року.

До аналогічної правової позиції дійшов і Верховний Суд України в постанові від 13 лютого 2013 року в справі № 6-3цс13.

Разом з тим, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) (в даному випадку після закінчення трьох років від дня настання строку основного зобов'язання по кредитному договору) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постановах: від 17 вересня 2014 року, справа № 6-53цс14; від 27 січня 2016 року, справа № 6-990цс15.

В даному випадку кредитор реалізував своє право, передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України для дострокового погашення кредиту шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса 03 липня 2009 року, а тому вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах трирічного терміну, починаючи з 03 липня 2009 року і до 03 липня 2012 року, чого зроблено банком не було.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність позову до поручителя є обґрунтованими та такими, що не спростовуються наявними у матеріалах справи документами і нормами закону, оскільки порука припинилася за закінченням трирічного терміну з дня зміненого достроковою вимогою банку терміну виконання основного зобов'язання за кредитом.

Вирішуючи спір в частині стягнення заборгованості з позичальника, та, встановивши, що виконавчий напис про дострокове повернення кредиту не виконано, апеляційний суд дійшов до передчасних висновків про неможливість стягнення боргу в повному обсязі, заявленого позивачем в рамках даного позову, з посиланням на те, що це може привести до подвійного стягнення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року у п. 17 роз'яснив, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

В даному випадку апеляційний суд, з'ясувавши, що виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави не виконано, дійшов передчасних висновків щодо можливого подвійного стягнення кредитної заборгованості, не врахував, що договірні правовідносини сторін не припинилися і боржник не звільнений від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а кредитор не позбавлений права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У зв'язку з наведеним вище, відсутні підстави вважати, що апеляційним судом виконано в повній мірі вимоги ст. 303 ЦПК України, усунуто недоліки, допущені судом першої інстанції при вирішенні спору в частині заявлених позовних вимог до відповідача ОСОБА_6 (основний боржник за кредитними зобов'язаннями) та ухвалено судове рішення у цій частині спору у відповідності до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості. За правилами ст. 338 ЦПК України, таке судове рішення підлягає скасуванню у вказаній частині з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2016 року скасувати в частині позовних вимог, заявлених публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», до ОСОБА_6, справу у вказаній частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 10 липня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська