У х в а л а

24 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І., Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги,

в с т а н о в и л а:

Луцький міськрайонний суд Волинської області рішенням від 22 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив.

Апеляційний суд Волинської області 14 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив з інших правових підстав.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила; рішення Апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року залишила без змін.

6 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, зокрема статей 627, 901, 903 Цивільного кодексу України та статей 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

На обґрунтування підстави перегляду вказаного судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня та 15 червня 2016 року та постанову Вищого господарського суду України від 14 червня 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано зазначені норми матеріального права.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 6 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у разі припинення договору про надання правової допомоги оплата гонорару здійснюється за фактично виконану роботу адвоката.

Разом з тим у рішеннях суду касаційної інстанції, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалі від 20 січня 2016 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, виходив з того, що договір про надання правової допомоги укладався за взаємною згодою та вільним волевиявленням сторін; крім того, відповідачка, підписавши договір про надання правової допомоги, погодилася з умовами і розміром гонорару адвоката, однак вартість наданих ним юридичних послуг не оплатила, у зв'язку із чим у неї виникла заборгованість у сумі 55 тис. 841 грн 78 коп.;

- в ухвалі від 15 червня 2016 року касаційний суд, залишивши судові рішення без змін, погодився з їх висновками про стягнення з відповідача на користь позивача 3 тис. 750 грн у рахунок погашення гонорару за договором про надання правової допомоги;

- у постанові від 14 червня 2016 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені, указав, що стягнення пені можливе в межах позовної давності тривалістю в один рік.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором про надання правової допомоги за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Л.І. Охрімчук
В.І. Гуменюк
Н.П. Лященко