АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар Вівчарик Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1, її представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його представників ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації в Чернівецькій області, до ОСОБА_4 про відібрання малолітніх дітей та позовом ОСОБА_4 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації в Чернівецькій області, про зміну раніше визначеного місця проживання дітей, за апеляційними скаргами ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_6, та ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_9 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації в Чернівецькій області, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відібрання малолітніх дітей.

На обґрунтування вимог посилалася на те, що з відповідачем ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей: донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

____________________________________________________________________

22ц-1229/2016 р. Головуючий у 1 інстанції Павлінчук С.С.

Категорія 81 доповідач Владичан А.І.

проживати з батьком.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 26 квітня 2015 року визначено місце проживання дітей разом з матірю.

Під час розгляду справи судом позивачем було зареєстровано шлюб та змінено прізвище на «Боштан».

Добровільно виконувати рішення суду відповідач відмовляється. Постановою ВДВС Новосеицького РУЮ від 25 травня 2015 року у відкритті виконавчого провадження відмовлено з тих підстав, що визначення місця проживання дітей не є примусовим заходом виконання рішення.

У зв'язку з цим позивач просила позовні вимоги задовольнити.

В свою чергу, позивач ОСОБА_4 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації в Чернівецькій області, про зміну раніше визначеного місця проживання дітей, посилаючись на те, що після ухвалення рішення апеляційним судом змінилися обставини, які підлягають врахуванню під час вирішення питання про те, з ким будуть проживати діти.

Просив змінити місце проживання малолітніх доньок, визначивши місце проживання дітей з батьком за адресою: вул. Федьковича, 8, с. Драниця Новоселицького району.

Ухвалою суду обидві цивільні справи були обєднані в одне провадження.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 року узадоволенні позову ОСОБА_4 про зміну раніше визначеного місця проживання дітей відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 рокуне в повній мірі ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом не повно з'ясовано усі фактичні обставини справи та не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, при цьому суд не сприяв повному, обєктивному а неупередженому її розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зміну раніш визначеного місця проживання малолітніх дітей.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що з моменту ухвалення рішення апеляційним судом змінилися підстави, які впливають на вирішення справи, зокрема, ОСОБА_1 разом зі своїм співмешканцем упродовж останнього року проживає в дворогосподарстві по вул. І.Миколайчука, 10 в с.Бочківці Хотинського району, яке складається з двох будівель, одна з яких знаходиться в аварійному стані, а інша недобудована, відсутнє опалення, водопостачання та інші умови для належного проживання малолітніх дітей.

Зазначає, що ОСОБА_1 фактично не здійснює господарську діяльність, не має постійного місця роботи. Вказані обставини свідчать про існування виняткових умов, передбачених ч. 2 ст. 161 СК України, які свідчать про неможливість проживання дітей з матірю та є підставою для зміни раніше визначеного місця проживання дітей.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги та не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_1 не приймає участі в утриманні та вихованні малолітніх дітей, бажання дітей проживати з батьком.

Просить змінити рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1, інтереси якої за довіреністю представляє ОСОБА_3, просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення суду в часині відмови в позові про зміну раніше визначеного місця проживання дітей залишити без змін як законне а обґрунтоване.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 рокута ухвалити нове рішення по задоволення її позову.

Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не є вичерпними щодо встановлених обставин та їх правових наслідків, не відповідають обставинам справи, не підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні, оскільки рішенням апеляційного суду визначено місце проживання дітей з матір`ю в с. Шилівці Хоинського району, всі дії по перешкоджанню проживанню дітей за даною адресою є спробою зміни місця проживання дітей. Правовою підставою позову вважає ст. 162 СК України, так як відповідач ОСОБА_4 із застосуванням насильства забрав дітей від матері, що є протиправною зміною місця проживання дітей.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, апеляційна скарга ОСОБА_1 - задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4,суд першої інстанції виходив з того, що фактично з тих обставин, які вказані у ст.161 СК України як підстави для вирішення спору про те, з ким із батьків будуть проживати діти, із 29 квітня 2015 року по даний час жодна не змінилася таким чином, щоб поміняти раніше прийняте рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають двох неповнолітніх дітей: донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після припинення сімейних відносин з квітня 2014 року позивач стала проживати окремо, шлюб між сторонами розірвано. Малолітні діти залишилися проживати з батьком.

Згідно рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року було визначено місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з матір'ю.

Із вказаної дати по даний час діти фактично проживають із батьком ОСОБА_4 в с. Драниця Новоселицького району Чернівецької області, де вони перебували з народження. Добровільно виконувати рішення суду відповідач відмовляється.

Постановою ВДВС Новосеицького РУЮ від 25 травня 2015 року у відкритті виконавчого провадження відмовлено з тих підстав, що виконавчий документ не місить зобовязальний характер а не підлягає примусовому виконанню.

ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_10, про що свідчить свідоцтво про шлюб від 05.04.2016 року, видане виконкомом Бочковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області. Від шлюбу у подружжя народилася дитина.

ОСОБА_1 мешкає в с. Шилівці Хотинського району в господарстві батька свого теперішнього чоловіка без реєстрації. Доказів того, що вона постійно проживає в іншому населеному пункті зібрано не було.

Згідно довідки Новоселицької ОДПІ від 25 квітня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа підприємець, її валовий дохід згідно декларації платника єдиного податку за 2015 рік складає 128 600 гривень та заборгованість зі сплати податків відсутня.

Згідно із ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

На підставі зазначених вимог закону та вимог Декларації прав дитини рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року було визначено місце проживання дітей з матірю з урахуванням всіх обставин, що мають значення.

Помилковими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_1 не має постійного місця проживання, не працює та не має постійного заробітку, оскільки це спростовано доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно з Актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_10 від 28 квітня 2016 року житлові умови проживання в господарстві в с. Шилівці Хотинського району задовільні: житловий будинок 2009 року побудови загальною площею 230 м. кв., 8 житлових кімнат, кухня, ванна, будинок газифікований з усіма зручностями, в будинку є всі умови для проживання, що спростовує доводи заявника в частині відсутності належних умов для проживання дітей (а.с. 188).

Безпідставними також є посилання заявника ОСОБА_4 на те, що судом не враховано бажання дітей проживати з батьком, оскільки діти є малолітніми й відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 СК України їх місце проживання визначається за згодою батьків.

Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність нових обставин та підстав для зміни визначеного раніше судом місця проживання дітей, що стало підставою для відмови у позові.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_1, то така підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, якщо неповно з'ясовано судом обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог про відібрання малолітніх дітей на підставі ст. 170 Сімейного кодексу України, оскільки не надано доказів та не встановлено судом, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстоко поводиться з ними, є хронічним алкоголіком або наркоманом, вдається до будь-яких видів експлуатації дітей, примушує їх до жебракування та бродяжництва, а також не встановлено, що залишення дітей у батька є небезпечним для їх життя, здоров'я і морального виховання.

Відповідачем також не мінялося місце проживання дітей, оскільки сторони не заперечували того, що дівчатка із народження по даний час проживають з батьком, а тому до даних спірних правовідносин не можуть бути застосовані також норми ст.162 СК України.

Однак, колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на норму ст. 162 СК України, яка передбачає, що у разі, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_3, де народилися та проживають їх діти.

ОСОБА_1 змінено місце проживання на ІНФОРМАЦІЯ_4 де вона проживає в господарстві батька свого теперішнього чоловіка без реєстрації.

Згідно рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 квітня 2015 року було визначено місце проживання дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з матір'ю.

Зазначене рішення суду відповідач в добровільному порядку не виконує.

Суд першої інстанції зазначене не врахував а прийшов до помилкового висновку про те, що позов є необґрунтований та безпідставний, оскільки право одного з батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого з батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з ким проживала дитина, в тому числі способом викрадення.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана ВР України, - і за її межами.

Тобто, є підстави для визнання поведінки ОСОБА_4 протиправною та відібрання дітей у останнього.

Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не врахував, що дітей протиправно позбавлено права та можливості спілкування з матірю, що є грубим порушенням прав дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1053 грн 53 коп. витрат, повязаних зі сплатою судового збору.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про відібрання малолітніх дітей з ухваленням нового рішення у вказаній частині про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, інтереси якого представляє ОСОБА_6, відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 25 липня 2016 рокув частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: орган опіки та піклування Новоселицької районної державної адміністрації в Чернівецькій області, до ОСОБА_4 про відібрання малолітніх дітей скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відібрати малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 від батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3 та передати матері ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1053 гривні 53 копійки витрат, повязаних зі сплатою судового збору.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дітей та повернення матері.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: