ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» (далі - ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до умов договору від 28 вересня 2011 року № 120391046 відповідачу на умовах фінансового лізингу було передано в оренду ІТ-обладнання, інші товари та послуги, а відповідач в свою чергу зобов'язався протягом строку, визначеного договором сплатити лізингові платежі. Посилаючись на те, що відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов'язання за вказаним договором, позивач просив стягнути на його користь з відповідача заборгованість у розмірі 76 207 грн 09 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року позов задоволено. Стягнуто на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» з ОСОБА_3 заборгованість за невиконання договірних зобов'язань у розмірі 76 207 грн 09 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» 5 735 грн 01 коп. компенсації вартості наданого обладнання, 6 000 грн плати за прострочення щомісячних платежів. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 28 вересня 2011 року між ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» (постачальник), від імені якого на підставі довіреності діяла фізична особа - підприємець ОСОБА_4, та ОСОБА_3 (клієнт) було укладено договір про отримання обладнання в системі LeaseІT № 120391046.

Згідно з п. 1.1 вказаного договору клієнт бере участь в системі LeaseІT, зокрема, отримує ІТ обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseІT, а також отримує послуги на умовах, визначених обраним клієнтом пакетом фінансування LeaselT, а оператор LeaseІT зобов'язується на підставі заяви клієнта забезпечити передачу клієнту ІТ обладнання (ІТ обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів тощо) обраним клієнтом постачальником та надання клієнту послуг, за умови виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом LeaseІT.

Відповідно до п. 1.2 договору від 28 вересня 2011 року № 120391046 порядок отримання ІТ обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT, які є невід'ємною частиною цього договору.

Правила затверджені та введені в дію наказом генерального директора закритого акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій», правонаступником якого є ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій», від 01 лютого 2006 року № 2.6.

Відповідно до п. 8.7 спірного договору встановлено, що клієнт ознайомився з правилами отримання ІТ обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT, зміст правил є зрозумілим клієнту і він погоджується їх дотримуватися та виконувати.

На виконання умов зазначеного вище договору та Правил отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІT 28 вересня 2011 року між ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» та ОСОБА_3 було підписано акт приймання-передачі майна № 120391046, відповідно до умов якого постачальник передав, а клієнт отримав об'єктив Саnоn ЕР 135 mm 1/2/0L USM вартістю 11470 грн.

Строк, протягом якого клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання клієнту і закінчується в останній день останнього календарного місяця, встановленого Пакетом LeaseІT строку.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору клієнт зобов'язався сплачувати платежі у загальній сумі 11 470 грн у наступному порядку: перший платіж у розмірі 16,67 % від загальної суми платежів та 5 платежів рівними частинами щомісячно до 20-го числа кожного місяця. Тобто, ОСОБА_3 мав сплатити 6 платежів по 1 911 грн 67 коп.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором від 28 вересня 2011 року № 120391046 у нього виникла заборгованість у розмірі 5 735 грн 01 коп. компенсації вартості наданого обладнання та 70 472 грн 08 коп. плати за прострочення щомісячних платежів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому є такими, що підлягають до задоволення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки плата за прострочення щомісячних платежів значно перевищує розмір заборгованості відповідача зі сплати вартості обладнання. Крім того, апеляційний суд вказав, що підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності відсутні, оскільки відповідач не подав заяву про застосування позовної давності до винесення рішення судом першої інстанції.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами Правил отримання ІТ обладнання, інших товарів і послуг в системі LeaseIT (розділ 6) клієнт зобов'язаний сплачувати оператору платежі за обладнання частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені обраним клієнтом пакетом LeaseIT, щомісяця сплачувати проценти за надання фінансування, а також сплатити пеню (штрафи) у разі виникнення заборгованості. Розрахунковий період становить один календарний місяць, оплата платежів здійснюється до 20 числа кожного місяця.

Отже, умовами спірного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідач у заяві про перегляд заочного рішення та апеляційній скарзі посилався на застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки не був належним чином повідомлений про дату судового розгляду в суді першої інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 серпня 2014 року відкрито провадження у вищевказаній справі.

27 серпня 2014 року на адресу ОСОБА_3: квартира АДРЕСА_1, було направлено судову повістку-повідомлення про відкриття провадження у справі, призначення справи до розгляду на 23 вересня 2014 року о 10 год. 00 хв. та виклик його у судове засідання (а. с. 29).

Відповідно до довідки «причина повернення поштового відправлення» вказана судова повістка-повідомлення не була отримана ОСОБА_3 та повернута до суду «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 31).

Ураховуючи викладене, не можна погодитися із висновком місцевого суду про ухвалення у даній справі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року, оскільки судом не були враховані вимоги ч. 4 ст. 169 ЦПК України, відповідно до якої суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.

Розглянувши справу за відсутності ОСОБА_3, суд першої інстанції порушив його конституційні права на участь у судовому засіданні та не взяв до уваги вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи на справедливий судовий розгляд, не з'ясував його позиції та доводів заперечень і не забезпечив можливості обґрунтувати свої твердження.

На вказані порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, не звернув увагу й апеляційний суд під час перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3

При цьому поза увагою суду залишилося те, що повістка-повідомлення була направлена на адресу: квартира АДРЕСА_1, у той час як зазначена у спірному договорі та у позовній заяві адреса відповідача: квартира АДРЕСА_2.

За таких обставин, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не з'ясували фактичних обставин щодо заявлених вимог, які мають значення для правильного вирішення справи, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, не врахували заяву відповідача про застосування строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за спірним договором, тому дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак