НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/6907/15
№ 2/183/2493/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власність та визначення часток у праві власності,

встановив:

позивач звернулась до суду з позовом, в якому вказує, що 20 грудня 1999 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у відділі реєстрації актів громадського стану міської ради м. Запоріжжя, за актовим записом № 1503. Від шлюбу вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею. У червні 2011 року шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони проживають окремо. В період шлюбу за спільні кошти з відповідачем вони придбали квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вважає, що вказана квартира є спільним майном з відповідачем, тому просить визначити частки у спільному сумісному мані, а саме по 1/2 частини вказаної квартири за кожним із них.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_4. Визнано частки у спільному майні рівними, а саме: визнано право позивача на 1/2 частину квартири, загальною площею 29,3 кв.м., житловою площею 17,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 липня 2016 року, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги. Позивач суду пояснила, що у період шлюбу в 2007 році через умови служби відповідача, відповідачеві та їй із дітьми на сім'ю надано в користування трикімнатна квартира з державного житлового фонду у м. Павлограді. В цій квартирі були зареєстровані чоловік, вона, її син від першого шлюбу і їх спільна дочка. За домовленістю з відповідачем, вона і діти знялися з реєстраційного обліку у цій квартирі з метою приватизації відповідачем вказаної квартири, яку в наступному вони домовились продати і купити квартиру у м. Новомосковську. При цьому, вона та діти зареєструвалася в с. Новотроїцьке Новомосковського району Дніпропетровської області у її батьків, а відповідач продав квартиру у м. Павлограді, після чого за отримані від продажу кошти купив квартиру у м. Новомосковську. Вона була у нотаріальній конторі при придбанні квартири та за домовленістю з відповідачем договір купівлі-продажу квартири оформлено на ім'я відповідача, на що вона надавала свою згоду. Фактично сторони в спірній квартирі не проживали, через необхідність проведення ремонту, проживаючи в іншому приміщенні. У червні 2011 року сторони шлюбні відносини припинили. На момент припинення шлюбних відносин в спірній квартирі проходив ремонт. Вона просить визнати спірну квартиру сумісним майном подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка у відповідності до ч.1 ст. 70 СК України є рівними. Позивач вказала, що інших коштів, ніж отриманих від продажу квартири в м. Павлограді на придбання квартири не витрачалось.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, суду пояснила, що з 20 грудня 1999 року по 25 жовтня 2015 року сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають неповнолітню дочку. У січні 2007 року відповідачу на склад сім'ї 4 особи: він, дружина - позивач, син позивача від першого шлюбу і їх донька - була надана трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2. За домовленістю з дружиною він приватизував вищевказану квартиру на себе, отримав свідоцтво про право власності на житло на вищевказану квартиру. 19 серпня 2010 року за домовленістю з позивачем продав вищевказану квартиру за 201 450 грн., що в еквіваленті становило 25 500 доларів США. Даний факт підтверджується договором купівлі - продажу, нотаріально посвідченим. 18 листопада 2010 року він купив однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 за 43 494 грн. Решта грошей від продажу квартири у м. Павлограді залишилась в родині, а також була використана на ремонт спірної квартири. Представник вважає, що спірна квартира є особистою власністю відповідача, та не є спільною власністю подружжя.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи у межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ст.10 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Судом встановлено, що 30 грудня 1999 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану міської ради м. Запоріжжя, за актовим записом №1503.

26 жовтня 2015 року шлюб між подружжям розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

З визнаних учасниками цивільного процесу обставин та наявних в справі доказів вбачається, що відповідачу під час спільного життя у шлюбі з позивачем, у 2007 році на склад сім'ї 4 особи: він, дружина позивач у справі, син позивача від першого шлюбу і донька сторін - надана для проживання на підставі ордеру від 01 лютого 2007 року з державного житлового фонду трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3. Сторонами визнано, що за домовленістю з відповідачем, дружина і діти знялися з реєстраційного обліку у цієї квартирі з метою приватизації відповідачем одноосібно вказаної квартири для її подальшого продажу та придбання квартири у м. Новомосковську.

Згідно даних паспорту позивача, вона була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26 лютого 2007 року. Знята з реєстрації по вказаній квартирі 03 квітня 2007 року та 03 квітня 2007 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, звідки знята з реєстрації 26 серпня 2010 року та з 02 вересня 2010 року зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 2008 року, квартира за адресою АДРЕСА_3 отримана у приватну власність відповідачем шляхом приватизації.

19 серпня 2010 року відповідач продав вищевказану квартиру за 201 450 грн., що в еквіваленті становило 25 500 доларів США. Даний факт підтверджується договором купівлі - продажу, який посвідчений нотаріусом першої Павлоградської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 /а.с.84/. У відповідності до укладеного договору, ОСОБА_4 стверджує, що квартира є приватною власністю і правами третіх осіб не обтяжена (п.9 Договору). Отримано згоду ОСОБА_1 на продаж квартири, яка є їх спільною сумісною власністю (п.14 Договору).

18 листопада 2010 року відповідач придбав у власність однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 за ціною 43494 грн. Придбання квартири вчинено зі згоди позивача (п.1.5 Договору) /а.с.7-8/.

Сторонами визнано, що придбання квартири вчинене за кошти, отримані ОСОБА_4 від реалізації квартири в м. Павлограді. Решта грошей від продажу квартири у м. Павлограді залишилась в родині, а також була використана на ремонт спірної квартири.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, яке придбано у період шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна норма закріплена і у цивільному законодавстві. Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 70 цього Кодексу встановлено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Водночас, стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Таким чином, житлове приміщення, одержане громадянином у період шлюбу у приватну власність у порядку приватизації, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про безоплатну передачу конкретному громадянину квартири у приватну власність.

Згідно зі ст. 12 зазначеного Закону власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком), кімнатою (кімнатами) у гуртожитку на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Таким чином, відчуживши приватизовану квартиру за адресою: АДРЕСА_3, відповідач розпорядився належним йому на праві приватної власності майном.

При цьому суд враховує, що свідоцтво про право власності на житло від 15 січня 2008 року, договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 сторонами не оскаржений, недійсними означені документи не визнані.

Також, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як позивач так і відповідач в судовому засіданні визнали, що на придбання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 витрачені саме кошти, отримані відповідачем від продажу квартири у м. Павлограді. При цьому, надані сторонами матеріали справи свідчать, що як позивач так і відповідач у 2010 році працювали та отримували дохід.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про неналежність майна - квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 до спільної сумісної власності подружжя, оскільки матеріалами справи підтверджено факт придбання майна хоча і в період шлюбу, однак за особисті кошти відповідача і в задоволенні позову належить відмовити.

Судові витрати у справі на підставі ст.88 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 207, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власність та визначення часток у праві власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 07 жовтня 2016 року.

Суддя Д.О. Парфьонов