У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Колодійчука В.М., Ступак О.В,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості з орендної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Сумського районного суду Сумської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» (далі - ТОВ «АФ «Косівщинська»), посилаючись на те, що 17 січня 2005 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі, згідно акту приймання передачі земельної ділянки, відповідно до якого позивач надав у строкове платне користування відповідачу належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 2,72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зі сплатою в розмірі 442 грн.

Також 1 січня 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір до договору оренди землі, яким змінено строк дії договору з 5 років на 10 років, в зв'язку з чим відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату в розмірі 1083 грн 75 коп. за рік. Відповідач систематично не сплачував орендну плату, тому позивач, після уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача 2 317 грн 20 коп., з яких 1 762 грн 35 коп. заборгованості з орендної плати, 3 % річних в сумі 105 грн 45 коп., 449 грн 40 коп. інфляційного збільшення заборгованості, розірвати договір оренди землі від 17 січня 2005 року та стягнути судові витрати.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 9 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 лютого 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Юровської Г.В. від 25 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2016 року № 63/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відрядженням судді Юровської Г.В., у результаті чого 10 травня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Дьоміній О.О.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність прийняття до провадження указаної справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Пунктом «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Як вбачається з договору оренди земельної ділянки, позивач надав вказану земельну ділянку ТОВ АФ «Косівщинська» в користування строком на 5 років (п. 8 договору) на умовах сплати даним товариством орендної плати у розмірі 442 грн, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі (п. 10 договору) і яка вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця (п. 12 договору); обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (п. 11 договору).

Пунктом 1.2 додаткового договору викладено в новій редакції п. 8 договору оренди землі та збільшено до 10 років строк оренди, а пунктом 1.3 додаткового договору внесено зміни до п. 9 договору оренди землі та визначено, що орендна плата вноситься в розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік, що становить 3,0% від нормативної грошової оцінки земельної частки (паю).

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, зокрема, вона не була своєчасно сплачена за 2011-2012 роки, що є підставою для розірвання договору.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов вірного висновку про те, що орендна плата сплачувалась відповідачем із порушенням строку, встановленого договором оренди, однак на час подання позову права позивача не були порушені, оскільки орендну плату за 2011-2012 роки, з нарахуванням інфляційних сум та пені, відповідачем нараховано та виплачено у грудні 2013 року до звернення до суду з указаним позовом.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.О. Дьоміна
В.М. Колодійчук О.В. Ступак