Справа № 344/8016/15-ц
Провадження № 22-ц/779/238/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бойчука І.В.,

суддів Ясеновенко Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю ОСОБА_2 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Зобовязано ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 автомобіль марки BMW 740і, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4М, ОСОБА_2, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 по 81,20 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного.

Апелянт на рішення суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не доведені належними і допустимими доказами.

Зокрема до даних правовідносин було застосовано ст.. 387 ЦК України, яка передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Однак, заволодіння транспортним засобом не було протиправним. Навпаки він був переданий на підставі усного договору доручення, що підтверджений нотаріально посвідченою довіреністю. Судом помилково застосовано цю норму.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що на забезпечення виконання договору доручення між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір поруки від 29.10.2014 року. Згідно з цим договором останній зобовязувався забезпечити виконання договору доручення. Однак, в матеріалах справи відсутній такий договір поруки. Натомість в справі є договір поруки від 01.02.2011 року. Такий договір не може бути укладений раніше, ніж основне зобовязання договір доручення. Відтак такий договір поруки є недійсним в силу того, що він не відповідає вимогам п.1 та п.5 ст.203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

Питання недійсності вказаного договору поруки в окремому судовому провадженні не вирішувалось, оскільки про його існування відповідач дізнався тільки з позовної заяви та додатків, що надійшли з суду у даній справі. Крім того, оскаржуваним рішенням встановлено, що відповідачі не виконали обовязку з реалізації майна, встановленої договором доручення. Однак, у справі договір доручення відсутній, а тому судом досліджений не був. Виданий на виконання цього договору довіреністю такі обовязки теж не передбачені. Тому, наявність встановленого судом обовязку відповідачів по реалізації будь-якого майна, належним чином не доведені.

Жодних обовязків по реалізації транспортного засобу відповідачі на себе не брали. Не зафіксовано жодного визначеного способу і строків такої реалізації. Тому суд помилково дійшов висновку про доведеність таких обставин.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, який є власником спірного транспортного засобу, скасував 09.12.2014 року довіреність на право користування та розпорядження ним, видану на імя відповідачів, а тому останні без належної правової підстави заволоділи автомобілем. Покладених власником обовязків з реалізації довіреного їм транспортного засобу ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не виконали.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції до такого висновку прийшов передчасно, без належного дослідження дійсних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до постановлення неправильного рішення.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що йому на праві власності належить автомобіль марки BMW 740і, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СХХ №521867.

29.10.2014 року позивач видав на імя ОСОБА_2, ОСОБА_5 довіреність на право використання та розпорядження даного автомобіля (а.с. 74) та передав їм транспортний засіб, про що ствердили у суді першої інстанції сторони.

Зі змісту листа приватного нотаріуса ОСОБА_6 від 09.12.2014 року вбачається, що дану довіреність скасовано, про що повідомлено довірителів (а.с. 4).

Позивач у суді просив витребувати належний йому на праві власності спірний автомобіль з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_5, а також від поручителя за дорученням ОСОБА_4

Відповідно до вимог статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Колегія суддів встановила, що повірені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заволоділи спірним транспортним засобом на законній правовій підставі, якою є довіреність, видана ОСОБА_3 на їх імя. Повірені вважають, що користуються автомобілем правомірно, оскільки заплатили позивачу кошти за нього, уникнувши укладення договору купівлі-продажу.

Тому, на думку апеляційного суду, позивачем ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.. 16 ЦК України, обрано спосіб захисту свого особистого права, який не відповідає суті правовідносин, які виникли між сторонами.

Крім того, суд першої інстанції у рішенні також поклав обовязок повернення автомобіля на поручителя ОСОБА_4, однак у матеріалах справи міститься договір поруки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 01.02.2011 року, який укладено до видачі доручення власником на право користування та розпорядження автомобілем від 09.10.2014 року і не може прийматися до уваги.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням у даній справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307,309,313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 535,92 грн. витрат на оплату судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_7

ОСОБА_8