14 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, до ОСОБА_5, третя особа - Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки,
за касаційною скаргою ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року,
та за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У вересні 2015 року ОСОБА_6, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки (далі - США).
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_5 23 грудня 2014 року здійснила незаконне, без згоди ОСОБА_6, переміщення малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, із США до України та продовжує утримувати малолітнього ОСОБА_8 на території України. Вказував, що постійним місцем проживання малолітнього ОСОБА_8, до його незаконного переміщення, був м. Даллас, штат Техас, США. За вказаним місцем малолітній ОСОБА_8 був забезпеченим усім необхідним та створено належні умови проживання.
Ураховуючи наведене, позивач просив в порядку Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, визнати незаконним утримування ОСОБА_5 на території України малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, повернути малолітнього ОСОБА_8 до місця постійного проживання - США, у разі якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати ОСОБА_5, передати малолітнього ОСОБА_8 батьку ОСОБА_6, для забезпечення повернення дитини. Витрати пов'язані з поверненням дитини покласти на позивача.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого

2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У касаційній скарзі представник Міністерства юстиції України - Росоха С.В. просить скасувати рішення Печерського районного суду

м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності передбачених ст. 3 Конвенції підстав вважати переміщення малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, із США до України у грудні 2014 року незаконним.

Судами встановлено, що 25 травня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено шлюб в м. Абу-Дабі (Об'єднані Арабські Емірати (далі - ОАЕ)), 03 сінчя 2014 року в м. Абу-Дабі (ОАЕ) у сторін народився син - ОСОБА_8. До червня 2014 року позивач, відповідач та їх син проживали в м. Абу-Дабі (ОАЕ), а у червні 2014 року переїхали до м. Дубай (ОАЕ). 21 вересня 2014 року позивач, відповідач, їх син, а також мати ОСОБА_5 - ОСОБА_10, старший син відповідача ОСОБА_11 переїхали до США та проживали в орендованій квартирі за адресою: 55428, АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в'їхали до США по гостьовій візі. 21 грудня 2014 року відповідач, її мати, старший син та малолітній син виїхали з м. Даллас (США) у м. Дубай (ОАЕ) і 23 грудня

2014 року прибули до м. Києва (Україна).

У м. Києві малолітній ОСОБА_8 з 25 червня 2015 року проживає та зареєстрований у АДРЕСА_2, де постійно проживають та зареєстровані його мати - ОСОБА_5, брат - ОСОБА_11, бабуся - ОСОБА_10, дядько - ОСОБА_13 З 09 квітня

2015 року дитина перебуває під наглядом лікарів Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Дарницького району м. Києва. Малолітній ОСОБА_8 відвідує дошкільний навчальний заклад № 805 Дарницького району м. Києва з жовтня 2015 року, має відповідний для його віку розклад занять та режим.

На момент виїзду, 21 грудня 2014 року відповідача з дитиною з

м. Даллас (США) заборон на їх переміщення не було, оскільки позивач до Окружного суду № 302 судового округу Даллас звернувся лише 23 грудня 2014 року.

Крім того, судами встановлено, що позивач є громадянином США, відповідач є громадянином України, створення їх сім'ї відбулося в ОАЕ, де кожна зі сторін перебувала у зв'язку з виконанням трудових обов'язків, переміщення родини до США було пов'язано з виконанням трудових обов'язків позивача. Під час перебування в США стосунки подружжя погіршилися, у зв'язку з чим позивач став проживати окремо і що стало причиною того, що відповідач виїхала з дитиною до України до свого постійного місця проживання.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що предметом спору у даній справі є забезпечення повернення малолітньої дитини до США у відповідності до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція), головним правилом якої є захист найвищих інтересів дитини від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення або утримання і забезпечення їх негайного повернення до держави постійного проживання.

Предметом доказування у даній справі є факт постійного проживання малолітнього ОСОБА_8 за адресою 55428, АДРЕСА_1; факт неправомірного переміщення дитини із США в Україну з порушенням права його батька - позивача у справі на піклування про дитину; факт ефективного здійснення позивачем у момент переміщення дитини прав піклування про неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції переміщення дитини розглядається як незаконне, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення; якщо у момент переміщення ці права ефективно здійснювалися або здійснювалися б, якби не переміщення.

За змістом ч. 2 ст. 3 Конвенції права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Виходячи зі змісту Конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини правове значення мають такі обставини: чи постійно дитина мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); чи було переміщення дитини порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); чи здійснював заявник фактично права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). При цьому підлягають урахуванню найвищі інтереси дитини, наявність (відсутність) шкідливих наслідків її незаконного переміщення та наявність (відсутність) передбачених статтями 13 і 20 Конвенції виключень як підстав для відмови у поверненні дитини.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановили, відсутність постійного місця проживання малолітнього ОСОБА_8, оскільки п'ять місяців від народження дитина проживала в одному місті держави ОАЕ, три місяці - в іншому місті цієї держави і три місяці в державі США за вказаною адресою. Протягом перебування малолітнього ОСОБА_8 у США щоденне фактичне піклування дитиною здійснювали його матір та бабуся, батько у неробочий час; дитина спостерігалася лікарем-педіатром, для дитини був оформлений поліс медичного страхування.

При цьому судами встановлено, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітнього ОСОБА_8 та про те, що місце проживання у м. Даллас (США) було постійним місцем проживання дитини, вважаючи також серйозним наявний ризик того, що повернення дитини може завдати їй фізичної або психічної шкоди або створити для дитини нетерпиму обстановку та порушити її тісний зв'язок з матір'ю, а також що дитина більше року проживає на території України.

Крім того, суди встановили, що з урахуванням віку малолітнього сина позивача, особливостей режиму життя дитини такого віку, її потреби на увагу та безпосередню участь дорослих у забезпеченні життєдіяльності дитини, станом на грудень 2014 року відсутні підстави вважати, що батько ефективно здійснював своє право піклування щодо малолітнього сина - ОСОБА_8 (п. «b» ст. 3 Конвенції).

При цьому суди вірно зазначили, що враховуючи інтереси дитини як на даний час, так і в майбутньому, враховуючи Принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, а також що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, будь-яких шкідливих наслідків для дитини після переміщення її з США у грудні 2014 року до теперішнього часу не встановлено, батько не позбавлений права на визначення порядку спілкування з дитиною та учать у її вихованні та утриманні незважаючи на рішення суду у даній справі.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій.

Перевіривши доводи касаційних скарг, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційних скарг та залишення без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, відхилити.

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого

2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, до ОСОБА_5, третя особа - Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполучених Штатів Америки залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко