Номер провадження 6/754/203/16
Справа № 2-7123/11
У Х В А Л А

27 травня 2016 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого-судді Клочко І.В.

при секретарі Базік А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м.Києві Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2,-

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець ВДВС Деснянського РУЮ в м.Києві Ельбабаєв Б.Б. звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2, вказуючи на те, що 30.01.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30657361 по виконанню виконавчого листа № 2-7123 від 12.01.2012 року, виданого Деснянським районним судом м.Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 1 161 484 грн. 83 коп., яку направлено боржнику та запропоновано виконати рішення суду самостійно. Однак, боржник рішення суду не виконує.

19.07.2012 року, 29.09.2015 року, 30.12.2015 року виходами державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1, для опису та арешту майна боржника в рахунок погашення боргу, двері квартири ніхто не відчинив, про що було складено відповідні акти. При викликах до ВДВС Деснянського РУЮ в м.Києві боржник відмовляється добровільно допустити державного виконавця до квартири для проведення опису майна.

Посилаючись на викладені обставини, державний виконавець просить постановити вмотивоване рішення про примусове проникнення до житла боржника для опису та арешту, а саме до квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України, суд негайно розглядає подання, без виклику і повідомлення сторін, за участю державного виконавця.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню судом з наступних підстав.

Відповідно до конституційних положень права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Так, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст. 64 Конституції України).

Кожному гарантується недоторканість житла; не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч.ч. 1, 2 ст. 30 Конституції України). Гарантія недоторканості житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканість житла, яке визначене в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, рішення суду є обов'язковим до виконання.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб ст. 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законом України «Про виконавче провадження» встановлено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно до ст.ст. 1, 11 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Одним із заходів примусового виконання рішення є звернення стягнення на майно боржника, за яким на державного виконавця покладено обов'язок по проведенню виконавчих дій щодо виявлення майна, його арешту (опису), вилучення та примусової реалізації.

При цьому державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження, надано право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб.

Таким чином, державний виконавець при виконанні виконавчих документів, виданих іншими органами (посадовими особами) щодо стягнення боргу, зобов'язаний керуватися нормами Закону України «Про виконавче провадження», зокрема звертати стягнення на майно боржника, в тому числі проводити опис й арешт майна боржника; у разі неможливості потрапити у жиле приміщення боржника ставити перед судом питання про постановлення вмотивованого судового рішення про примусове проникнення до житла боржника.

З урахуванням наведених правових норм, суд приходить до висновку, що надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника можливе лише за наявності беззаперечних доказів та підстав. В той же час, державним виконавцем, окрім самого подання, не надано жодного доказу щодо належності житла, до якого він просить надати дозвіл на проникнення, відповідачу, доказів невиконання відповідачем рішення суду тощо. Наведене виключає можливість задоволення даного подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 30, 62, 202, 376 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м.Києві Ельбабаєва Баходіра Бекмурадовича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Деснянський районний суд м.Києва протягом п»яти днів з дня її отримання шляхом подання апеляційної скарги.

Головуючий: