Справа №522/84/16-ц
Провадження №2/522/25/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на боці відповідачів - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом звільнення приміщення, виселення, вселення, стягнення моральної шкоди та судових витрат,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка в січні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третьої особи на боці відповідачів - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом звільнення приміщення, виселення, вселення у підсобне приміщення пл..10.2 кв.м., визначене на плані під літ.»7», що входить до складу квартири АДРЕСА_1, та про стягнення моральної шкоди та судових витрат.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона та відповідачі спільно користуються жилими та підсобними приміщеннями квартири спільного заселення №15 у будинку №60 по вул. Новосельського у м.Одесі. Відповідно до правовстановлюючих документів підсобне приміщення площею 10,2 кв.м, що входить до складу зазначеної квартири спільного заселення, позначене на плані цифрою «7» (далі спірне приміщення), закріплено в користуванні позивача ОСОБА_1, яка є власником 741/1000 частин вказаної квартири. Однак ОСОБА_2 та інші співвідповідачі, що є членами сім'ї квартиронаймача ОСОБА_2, який має право на користування однією з жилих кімнат вказаної квартири, самочинно улаштували дверний проріз, що зєднує їх жилу кімнату, площею 13,3 кв.м, позначену на плані цифрою «8», яка знаходиться в користуванні ОСОБА_2, зі спірним приміщенням, відповідачі самоправно вселились у спірне приміщення та незаконно користуються ним, чим чинять перешкоди позивачеві у здійсненні нею права користування спірним приміщенням. Самоправні та свавільні дії відповідачів, про які йдеться в розд.5 мотивувальної частини позовної заяви, супроводжувались пошкодженням конструкцій спірного приміщення, яким мала право користуватись позивачка. Незаконними діями відповідачів їй заподіяно душевні страждання, що виявились у збентеженості, виникненні у неї почуття страху за подальшу долю свого майна, переживаннях, хвилюваннях, емоційному неспокої і т.д.. Посягання відповідачів на майно призвели до погіршення її настрою, що дістало свій вияв у нервозності й депресії, стані збентеження, тривоги, відчаю. Крім того, незаконне вселення відповідачів у спірне приміщення змусило позивачку змінити свої плани щодо меблювання інших кімнат, розташованих у цій же квартирі, щодо придбання необхідних речей (предметів) звичайної домашньої обстановки та вжитку тощо. Це вимагає від неї додаткових зусиль для організації належних побутових умов у даній квартирі. Для вирішення відповідних житлових, побутових та повязаних з цим юридичних проблем, що виникли внаслідок незаконних дій відповідачів, позивачкою витрачався і продовжує витрачатись додатковий час, сили, нервова (психічна) енергія, що свідчить про наявність моральної шкоди. Посилаючись на вищевказані обставини, а також на приписи ст.41 Конституції України, ст.ст.23, 317, 319, 386, 391, 1167, 1190 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), позивач просить суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права користування спірним приміщенням шляхом зобовязання відповідачів звільнити вказане приміщення та заборони останнім користуватися цим приміщенням; виселити відповідачів зі спірного приміщення; вселити позивачку у спірне приміщення; стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача у порядку відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 55 000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_6 підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідачі та їх представники позов не визнали, посилаючись на незаконність та необґрунтованість вимог позивача; надали суду докази на підтвердження їх заперечень проти позову, одночасно зазначивши про інші відповідні докази, які на їх думку слід витребувати суду, зокрема, висновки експертів.

У судове засідання 10 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_5 не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був сповіщений належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування ПРА ОМР у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час і місце розгляду справи вказана третя особа була сповіщена належним чином у встановленому законом порядку.

Суд, з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України за згодою осіб, які брали участь у справі, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача та представника третьої особи.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши письмові докази та інші матеріали справи й оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Між сторонами виникли цивільні правовідносини, що регулюються положеннями книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на вселення №4782 сер. БО, виданого 17.07.1992р. Бюро обміну жилими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської ОСОБА_7 народних депутатів на ім'я ОСОБА_2, 21.04.1962р. народження, відповідач вселився в установленому законом порядку у житлову кімнату площею 18,89 кв.м, що входить до складу квартири спільного заселення №15 у будинку №60 по вул. Островидова у м.Одесі (далі квартира) (а.с.107).

У середині 90-х років минулого століття вулицю Островидова у м.Одесі у встановленому законом порядку перейменовано у вулицю Новосельського.

Пізніше в зазначеній квартирі були прописані та стали проживати на законних підставах діти основного квартиронаймача ОСОБА_2:

- ОСОБА_2 (нині ОСОБА_4) ОСОБА_8, 29.10.1983р. народження, з 04.06.1993р.;

- ОСОБА_5, 20.02.1989р. народження, з 12.07.2000р.;

Відповідач ОСОБА_9 після укладення шлюбу з ОСОБА_10, 17.06.1979р. народження, змінила своє прізвище на «Антохі». У подальшому після того як 15.07.2015р. ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12, 14.02.1985р. народження, нею було змінено своє прізвище на «Дроздова».

Судом встановлено, що дружина основного квартиронаймача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, 15.05.1963р. народження, також фактично проживає в зазначеній квартирі, хоча її місце проживання уже протягом тривалого часу зареєстроване за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказана квартира є квартирою спільного заселення („комунальною квартирою). Її загальна площа складає 89,5 кв.м, житлова площа - 31,2 кв.м. Квартира розміщується на цокольному поверсі 3-поверхового багатоквартирного житлового будинку, експлуатація та обслуговування якого здійснюються виробничою дільницею №9 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський».

До теперішнього часу члени сім'ї ОСОБА_2 не скористалися своїм правом на отримання частини вказаної квартири спільного заселення, яку вони займають, у спільну часткову (сумісну) власність в порядку приватизації. Отже, дотепер користування відповідною частиною вказаної квартири спільного заселення здійснюється наймачем ОСОБА_2 та членами його сім'ї згідно договору найму жилого приміщення, як це передбачено статтею 61 Житлового кодексу Української РСР.

У судовому засіданні встановлено, що у період до грудня 2013 року квартиронаймачем іншої частини зазначеної квартири була ОСОБА_13 складом сім'ї - 4 особи (у тому числі її чоловік, дочка та чоловік дочки).

Відповідно до пункту 3.9 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі Приморська райадміністрація) від 23.08.2012р. №484 ОСОБА_13 надано під підсобні приміщення площами 17,4 кв.м, 7,5 кв.м, 10,2 кв.м, які розташовані в зазначеній квартирі спільного заселення, на склад родини в 4 особи (а.с.5).

У подальшому згідно з виданими першим заступником директора Департаменту міського господарства Одеської міської ради ОСОБА_14: розпорядженням органу приватизації №219872 від 23.12.2013р. (а.с.6); свідоцтвом про право власності на житло №8-24312 від 23.12.2013р. (а.с. 7), 741/1000 частин вказаної квартири спільного заселення передано у спільну часткову власність ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_15, ОСОБА_7 в порядку приватизації.

У свідоцтві про право власності на житло №8-24312 від 23.12.2013р. вказується про те, що 741/1000 частин вказаної квартири складає 66,31 кв.м її загальної площі.

У судовому засіданні судом досліджено надані КП «Міське агентство з приватизації житла» копії матеріалів, на підставі яких органом приватизації видано розпорядження №219872 від 23.12.2013 року про передачу в порядку приватизації у спільну часткову власність ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_15, ОСОБА_7 741/1000 частин вказаної квартири (а.с.62-66), а також копію «Розрахунку площі та часток у квартирі спільного заселення №15 у будинку №60 по вул. Новосельського у м.Одесі, на родину ОСОБА_13Д.» (а.с.150), оформленого відповідальним працівником КП «Міське агентство з приватизації житла», виконаного відповідно до вимог:

- пункту 6.2 та додатка 1 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009р. №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010р. за №109/17404;

- пункту 3.7 та додатка 4 до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007р. №55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.07.2007р. за №774/14041.

З урахуванням вищезазначених письмових доказів, досліджених у судовому засіданні, судом встановлено, що в обособленому користуванні родини ОСОБА_13 знаходились такі приміщення зі складу вказаної квартири:

- №1 - жила кімната площею 17,9 кв.м;

- №2 підсобне приміщення площею 17,4 кв.м;

- №3 підсобне приміщення площею 7,5 кв.м;

- №7 підсобне приміщення площею 10,2 кв.м (спірне приміщення).

В обособленому користуванні сім'ї ОСОБА_2 знаходиться: приміщення №8 - жила кімната площею 13,3 кв.м.

У спільному користуванні обох сімей знаходились такі допоміжні (нежитлові) приміщення зі складу квартири:

- №4 туалет, площею 1,2 кв.м;

- №5 коридор, площею 1,6 кв.м;

- №6 кухня, площею 9,5 кв.м;

- №9 коридор, площею 10,9 кв.м.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03.11.2015р. та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2015р. ОСОБА_1 стала власницею 741/1000 часток вказаної квартири спільного заселення (а.с.8-10).

Згідно довідки (з місця проживаття про склад сімї та реєстрацію) №298 від 25.02.2016 року (а.с.77) у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані та займають жилу кімнату, площею 19,46 кв.м., ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_18, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_19, ІНФОРМАЦІЯ_6.

У зв'язку з цим на теперішній час вказана квартира знаходиться у спільному користуванні двох сімей, а саме, родини ОСОБА_1 та родини ОСОБА_2

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_7, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.

Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у главі 24 Цивільного кодексу України (далі ЦК), зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.. 717 ЦК України).

З урахуванням правил ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, ч.4 ст.334, ч.2 ст.363 ЦК та за змістом договору дарування від 03.11.2015р., разом із переходом права власності ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_15, ОСОБА_7 на 741/1000 часток вказаної квартири до позивачки ОСОБА_1 перейшло також право користування відповідними приміщеннями квартири, що складають 66,31кв.м її загальної площі, як зазначено в п.1 договору дарування від 03.11.2015р.

За результатами оцінки наявних у справі письмових доказів, суд дійшов висновку про те, що підсобне приміщення площею 10,2 кв.м, яке позначене на плані цифрою «7» (спірне приміщення), закріплено в користуванні ОСОБА_1, а не в користуванні ОСОБА_2 та членів його сім'ї.

Водночас, як з'ясовано судом, у листопаді 2015 року під час вселення ОСОБА_1 у належні їй приміщення квартири, що складають 66,31 кв.м її загальної площі, позивачкою виявлено, що відповідач ОСОБА_2 та члени його сім'ї самоправно:

- у спосіб, не передбачений законом чи договором, вселились у підсобне приміщення площею 10,2 кв.м, позначене на плані цифрою «7» та закріплене в користуванні позивачки (спірне приміщення);

- у внутрішній некапітальній стіні квартири самочинно влаштували дверний проріз, що зєднує жилу кімнату площею 13,3 кв.м, позначену на плані цифрою «8», що знаходиться в користуванні наймача ОСОБА_2, зі спірним приміщенням «7», закріпленим у користуванні позивача;

- свавільно здійснили заміну замків на дверях, улаштованих в іншому дверному прорізі, який згідно з проектом будинку має використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування площею 10,9 кв.м, позначеного на плані цифрою «9»;

- з внутрішнього боку дверей, які згідно з проектом мають використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування «9», улаштували металеву решітку, що унеможливлює позивачці доступ до спірного приміщення «7» з коридору загального користування «9»;

- користуються спірним приміщенням «7» та чинять перешкоди у здійсненні позивачем права користування цим підсобним приміщенням.

У судовому засіданні усіма відповідачами визнавався факт використання ними спірного приміщення без згоди позивача. При цьому відповідачі вказували суду, що спірним приміщенням вони фактично почали користуватись ще задовго до моменту придбання ОСОБА_1 741/1000 часток вказаної квартири та користуються ним уже протягом тривалого часу.

Крім того, факт користування відповідачами спірним приміщенням був підтверджений свідками ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22, які були допитані у судовому засіданні 26.10.2016 року.

Зокрема, останні пояснили, що позивачка придбала частину квартири спільного заселення у 2015 році та переїхавши до неї, виявила, що підсобне приміщення, площею 10,2 кв.м., зайняте відповідачами та знаходиться у їх користування, останні до спірного приміщення позивачку не впустили.

Свідок ОСОБА_22 зазначив, коли він восени 2015 року зайшов у гості до позивачки, то ОСОБА_1 разом з чоловіком вирішили все ж таки подивитись підсобне приміщення та вскрити його, так як до даної кімнати був самовільно влаштований дверний проріз та кімната закрита на замок. Коли чоловік позивачки вскрив вказану дверь, то побачили, що за нею ще влаштовано металеву рештіку з внутрішнього боку дверей. Зайшовши до приміщення, останні побачили, що було було здійснено окремий вхід з кімнати відповідачів да спірного підсобного приміщення, встановлені ліжка та приміщення використовується сімєю ОСОБА_2. Відповідачі в той момент були удома та вчинили скандал, викликали міліцію та був складений протокол. Зазначені обставини підтвердили також свідки ОСОБА_21та ОСОБА_20, які були присутні при цьому. Свідки підтвердили, що ОСОБА_2 та члени його сімї у внутрішній капітальній стіні квартири самочинно влаштували дверний проріз та зєднали спірне приміщення з належною їм жилою кімнатою; здійснили заміну замків на дверях, улаштованих в іншому дверному прорізі, який має використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування та встановили металеву рештіку з внутрішнього боку дверей. При цьому зазначили, що усу це завдає моральні страждання позивачці, дуже впливає на її настрій та спричиняє хвилювання.

Як вбачається з матеріалів справи, за цим фактом ОСОБА_1 01.02.2016 року звертались з відповідною заявою про складання протоколу про адміністративне правопорушення до КП ЖКС «Порто-Франківського» (а.с.47-50).

Не визнання відповідачами права ОСОБА_1 на користування спірним підсобним приміщення підтверджується також неодноразовими зверненнями, зокрема, відповідачем ОСОБА_2 з позовами до суду з вимогами про оскарження розпорядження ПРА ОМР №484 від 23.08.2012 року спрямованого на встановлення права користування ОСОБА_13 та її сімїпідсобним приміщенням, яке розташоване в АДРЕСА_3, предявляючи при цьому вимоги до ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Частиною першою статті 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси, зокрема фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до п.п.3, 4 ч.2 ст.16 ЦК способами захисту цивільних прав є, зокрема: - припинення дії, яка порушує право; - відновлення становища, яке існувало до порушення.

Покладення обовязку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні субєктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 ЦК).

Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право забезпечується власнику за допомогою негаторного позову, коли власник може захистити свої права, пред'явивши позов про усунення перешкод, що заважають йому користуватися майном.

Як розяснив ВССУ у постанові Пленуму від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Суд враховує, що відповідачі мали право звернутись до органів державної влади з питання приватизації спірного приміщення та не скористались ним, їм було відомо про здійснення ОСОБА_13 приватизації 741/1000 частин вказаної квартири спільного заселення.

Посилання відповідачів на невідповідність площ підсобного приміщення у договорі дарування та викопіюванні з поетажного плану житлового будинку, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с.108), суд не примає до уваги, оскільки різниця між ними є достатньо невеликою та не свідчить про недійсність договору дарування, за яким позивачка набула право власності на дане спірне приміщення. При цьому, відповідний договір дарування не оскаржувався.

Доводи відповідачів, що вони користуються вказаним спірним приміщенням на протязі довгих років, суд визнає неспроможними. Законність права користування відповідачами спірним підсобним приміщенням належними та доспустими доказами суду не доведено, матеріали справи таких доказів також не містять. При цьому факт набуваття позивачкою права вланості на спірне підсобне приміщення не спростовано.

Суд вбачає, що відповідачами незаконно чиняться перешкоди у здійсненні позивачем права користування спірним приміщенням, суд задовольняє вимоги позивача про усунення таких перешкод шляхом зобовязання відповідачів звільнити спірне приміщення та заборони відповідачам користуватися вказаним приміщенням.

Таким чином, з огляду на те, що відповідачі незаконно користуються спірним приміщенням та чинять позивачці перешкоди у користуванні ним, суд вважає обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про звільнення спірного приміщення від належного відповідачам майна. Отже, у суду є достатні підстави для задоволення заявленої позивачкою вимоги про виселення відповідачів із спірного приміщення.

З урахуванням встановлених у справі обставин, обґрунтованою та доведеною суд вважає також і заявлену позивачкою вимогу про її вселення у спірне приміщення, яка у зв'язку з цим підлягає задоволенню.

Проте, у позові про відшкодування моральної шкоди слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав є, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 3 ч.2 ст.23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною третьою ст.386 ЦК передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Крім того, як розяснено в абз.2 п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) від 31.03.1995р. №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Виходячи з цього, позивачка не довела належним чином наявність моральних збитків, зазначених нею у позові, безпосередній причинний звязок між правопорушенням і заподіянням збитків, розмір відшкодування та його обрахування.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

З точки зору ч.1 ст.58 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доводи ж представника позивача суд вважає непереконливими, оскільки наявні в матеріалах справи докази та встановлені на їх підставі обставини справи не підтверджують сукупність необхідних складових для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, а отже, не дають і достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів понесених нею судових витрат по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом другим частини третьої ст.79 ЦПК встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони.

Суд вбачає, що при зверненні позивачки до суду нею сплачено судовий збір у розмірі 2 204,80 грн. (квитанція №375791896 від 04.01.2016 року (а.с.1).

Правова допомога позивачеві у даній справі надавалась адвокатом ОСОБА_6 відповідно до договору про надання правової допомоги №114 від 16.11.2015р. Обсяг наданої адвокатом ОСОБА_6 правової допомоги відображено в складеному адвокатом акті №1 приймання-здачі послуг з надання правової допомоги від 10.11.2016р., до якого додано Розрахунок розміру винагороди адвоката за надання правової допомоги.

Факт понесення позивачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу підтверджено відповідною квитанцією сер. УНК №053401 від 10.11.2016р., виданою адвокатом ОСОБА_6, згідно з якою загальна вартість наданих адвокатом послуг складає усього 11 988,60грн. (без ПДВ).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з вищенаведеного та з урахуванням того, що позов ОСОБА_1 задоволено судом частково, судом стягуються з відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 413 грн.. 40 коп. та 2 997 грн. 15 коп. витрати за надання правової допомоги., всього по 3410 грн. 55 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60 ч.1, 64, 79, 88 ч.3, 174, 209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.ст. 141-142,154 СК України,ст..64 ЖК України, ст..ст.15,16 ЦК України, ст..2,3 Конвеції «Про права дитини», суд-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 ,-задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 усунути перешкоди у здійснені заборською ОСОБА_23 право користування підсобним приміщенням по.10,2 кв.м. позначеним на плані під літ. «7» що входить до складу квартири АДРЕСА_4.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з підсобного приміщення по.10,2 кв.м. позначеним на плані під літ. «7» що входить до складу квартири АДРЕСА_4, аг. пл.. 89,5 кв.м., житл. Пл.. 31,2 кв.м..

Вселити ОСОБА_1 28.09.2001р. у підсобне приміщення по.10,2 кв.м. позначеним на плані під літ. «7» що входить до складу квартири АДРЕСА_4, аг. пл.. 89,5 кв.м., житл. пл.. 31,2 кв.м..

Відмовити ОСОБА_24 у стягнення моральної шкоди.

Стягнути з кожного ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 413 грн.. 40 коп. та 2 997 грн. 15 коп. витрати за надання правової допомоги., всього по 3410 грн. 55 коп. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, в порядку ст.294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.

10.11.2016