Справа № 751/7966/16-ц Провадження № 22-ц/795/2166/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Мороз К. В. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6, ОСОБА_7, його представника ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виселення з житлового будинку без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладу обставин справи. Також апелянт зазначив, що судом не взято до уваги заяву ОСОБА_5 від 28 березня 2016, за якою складено висновок та попереджено відповідача про неприпустимість вчинення насильства в сімї. Не прийняв до уваги суд також заяву позивача від 23 червня 2016 року, якою він просив притягнути батька до відповідальності та сам ОСОБА_7 підтвердив наявність конфлікту з даного приводу та зазначив, що за даним фактом з ним було проведено профілактичну бесіду з розясненням законодавства. Апелянт вважає, що саме дані факти вказують на систематичність порушення правил співжиття, поте не враховані судом першої інстанції при винесенні рішення.

Крім того, апелянт вказує, що судом взагалі залишено без уваги стан його здоровя, не враховано наслідки спільного співжиття з відповідачем.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задовольняючи позов ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду доказів і даних по зверненням ОСОБА_5 про вчинення кримінального правопорушення, що стосуються протиправної поведінки ОСОБА_7, яка порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним в одному будинку, вбачається, що лише за зверненням від 28 березня 2016 року відносно ОСОБА_7 винесено офіційне попередження, яке може бути доказом в обґрунтування позовних вимог. По заяві ОСОБА_5 від 23 червня 2016 року з пояснень ОСОБА_7 від 16 липня 2016 року вбачається, що була проведена профілактична бесіда з роз'ясненням чинного законодавства, що свідчить про відсутність систематичності порушення правил співжиття і застосування заходів запобігання і громадського спливу, які виявилися безрезультатними.

Судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 належить будинок №22 по вул.Пархоменка (зараз ОСОБА_9) в м.Чернігові, що підтверджується договором купівлі-продажу та витягом про реєстрацію права власності (а.с.16, 18).

Відповідач ОСОБА_7 є батьком позивача ОСОБА_5 (а.с.8).

Також вбачається, що ОСОБА_7 зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки Чернігівського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області від 19 серпня 2016 року №198/124/43/10/2016 ОСОБА_7, проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, до відповідальності, передбаченої Кодексом України про адміністративні правопорушення не притягувався, на профілактичному обліку у відділі не перебуває (а.с.42).

Згідно ст.150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Статтею 157 ЖК УРСР передбачено, що члена сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Саме ч.1 ст.116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Тобто, право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК УРСР, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року роз'яснено, що вбачається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та відповідно до вищевикладених вимог закону обґрунтовано ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведена наявність обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на те, що судом не були враховані заяви позивача від 28 березня 2016 року та 23 червня 2016 року є безпідставними, оскільки суд дослідив надані докази та зробив вірний висновок, що дані звернення до поліції не є належним та допустимим доказами того, що у звязку із систематичним порушенням відповідачем правил співжиття до нього застосувались заходи. У матеріалах справи відсутні відомості щодо притягнення відповідача до адміністративної чи кримінальної відповідальності, застосування до нього судами, прокурорами, органами внутрішніх справ або громадськими організаціями попереджень щодо недопустимості протиправної поведінки.

Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК УРСР обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ст.319, частин 1, 2 ст.321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, здійснені вірні висновки, за таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: