АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9450/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Саліхова В.В. Прокопчук Н.О.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення відсотків за договором позики, трьох відсотків річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 три відсотки річних в розмірі 279,00 доларів США, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 7 051,29 грн. та неустойку в розмірі 15 000,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування позикою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, рішення суду в частині стягнення неустойки просив змінити, збільшивши розмір належної до стягнення з відповідачів на його користь неустойки з 15 000 грн. до суми еквівалентної 11 850 доларів США, рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

ОСОБА_3 також подала апеляційну скаргу на рішення суду та просила його скасувати та ухвалити нове, яким зустрічні позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що у вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення процентів за договором позики, трьох процентів річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що 10 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 500,00 доларів США, а остання зобов'язалася повернути їх до 10 березня 2011 року.

У подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 10 квітня 2010 року, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 570,00 доларів США, а остання зобов'язалася повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10 січня 2012 року.

Крім того, ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3 300 доларів США, що підтверджується власноруч написаними письмовими розписками ОСОБА_3 від 1 квітня 2011 року (1860 доларів США до 1 січня 2012 року), 1 серпня 2011 року (1440 доларів США до 10 січня 2012 року).

Сторони домовилися про відстрочення виконання зобов'язань до 10 червня 2012 року.

Зазначив, що у порушення умов вказаних договорів і домовленостей, ОСОБА_3 у встановлений строк свої зобов'язання не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість.

1 серпня 2011 року між ОСОБА_4 в особі його представника ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 за договором позики в редакції відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 20 січня 2011 року та за розписками.

В забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед позивачем за договором позики, 10 квітня 2010 року укладено Іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 було передано в іпотеку позивача квартиру АДРЕСА_1.

20 січня 2011 року Договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, п. 1 Іпотечного договору від 10 квітня 2010 року викладено в новій редакції, де зазначена сума, отримана ОСОБА_3 в борг від позивача в розмірі 10 570 дол. США, що є еквівалентом 83926 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року у справі № 755/31347/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 15 948,00 доларів США, що станом на 21 січня 2015 року еквівалентно 251 818,92 грн. та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000 грн., у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики від 10 квітня 2010 року недійсним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року рішення Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін.

У зв'язку з викладеним, просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь проценти за користування грошовими коштами в розмірі 2 325,00 доларів США; 3 % річних у розмірі 279 доларів США та 1 435 000,00 грн. - неустойки (пені) за договором позики; в рахунок задоволення вимог звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до відповідача про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що після набрання рішеннями судів законної сили, вона вчинила усі необхідні дії для належного виконання як умов договорів, так і рішень судів, однак, позивач не бажає прийняти виконання зобов'язань у спосіб, який би фіксував його належне виконання, що дає підстави для визнання прострочення кредитора згідно ч. 1 ст. 613 ЦК України та розстрочення виконання рішень суду.

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2010 року 10 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США, а остання зобов'язалася повернути їх до 10 березня 2011 року.

20 січня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було між укладено договір про внесення змін та доповнень до договору позики від 10 квітня 2010 року, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 570 доларів США, а остання зобов'язалася повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10 січня 2012 року.

Крім того, ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3 300 доларів США, що підтверджується власноруч написаними письмовими розписками ОСОБА_3 від 1 квітня 2011 року (1860 доларів США до 1 січня 2012 року), 1 серпня 2011 року (1440 доларів США до 10 січня 2012 року).

В забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед позивачем за договором позики, 10 квітня 2010 року укладено Іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 було передано в іпотеку позивача квартиру АДРЕСА_1.

20 січня 2011 року Договором про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору, п. 1 Іпотечного договору від 10 квітня 2010 року викладено в новій редакції, де зазначена сума, отримана ОСОБА_3 в борг від позивача в розмірі 10 570 дол. США, що є еквівалентом 83926 грн.

1 серпня 2011 року між ОСОБА_4 в особі його представника ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився за належне виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 за договором позики в редакції відповідно до договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 20 січня 2011 року та за розписками.

Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року у справі № 755/31347/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 15 948,00 доларів США, що станом на 21 січня 2015 року еквівалентно 251 818,92 грн. та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000 грн., у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики від 10 квітня 2010 року недійсним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року рішення Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

За ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Статтею 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено субсидіарну відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 1 ст. 613 ЦК України, встановлено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не виконані взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення відсотків у сумі 2 325 доларів США, суд першої інстанції виходив з положень ст. 1048 ЦПК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення з відповідачів пені, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, зменшивши її до 15 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із співмірності заявлених вимог предмету іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення суд першої інстанції виходив з того, що наданий відповідачем лист про намір погасити заборгованість перед позивачем не є належним доказом на підтвердження позовних вимог.

Проте, колегія суддів не може повною мірою погодитись з таким рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США, а остання зобов'язалася повернути їх до 10 березня 2011 року. 20 січня 2011 року сторони внесли зміни та доповнення до договору позики від 10 квітня 2010 року, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 10 570 доларів США, а остання зобов'язалася повернути позивачу вказану суму у строк не пізніше 10 січня 2012 року. Крім того, ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 3 300 доларів США, що підтверджується власноруч написаними письмовими розписками ОСОБА_3 від 1 квітня 2011 року (1860 доларів США до 1 січня 2012 року), 1 серпня 2011 року (1440 доларів США до 10 січня 2012 року). В забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_3 перед позивачем за договором позики, 10 квітня 2010 року укладено Іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_3 передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року у справі № 755/31347/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 15 948 доларів США, що станом на 21 січня 2015 року еквівалентно 251 818,92 грн. та неустойку за прострочення виконання зобов'язань в сумі 15 000 грн., у задоволенні зустрічного позову про визнання договору позики від 10 квітня 2010 року недійсним відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року рішення Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року скасовано в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 3% річних; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання у розмірі 868 доларів США, що еквівалентно 18 228 грн., в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3, після набрання судовими рішенням законної сили, намагалась повернути позивачеві суму боргу.

Оскільки ОСОБА_4 на той час утримувався у Харківській установі виконання покарань № 27, ОСОБА_3 направила 18 вересня 2015 року ОСОБА_4 та його довіреній особі - ОСОБА_7 пропозицію щодо повернення боргу в розмірі 288700 грн. 92 коп. в присутності приватного нотаріуса КМНО Анохіної В.М. як то передбачено умовами договору позики. Дана пропозиція отримана 3 та 23 жовтня 2015 року (т. 1, а.с. 135, 138).

Як вбачається з відповіді ОСОБА_7, він запропонував зазначену суму боргу перерахувати на його картковий рахунок із зазначенням призначення платежу «Поповнення карткового рахунку» (т.1, а.с. 139).

З договору позики від 10 квітня 2010 року вбачається, що сторони домовилися про порядок повернення грошових коштів, а саме п. 5 зазначеного договору встановлено, що виконанням Позичальником зобов'язань по поверненню позики буде нотаріально посвідчена заява про отримання повернення від ОСОБА_4 або від його представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Повне виконання усіх зобов'язань за цим договором, підтверджується наданням від Позикодавця (його представника, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності) посвідченої заяви про отримання всієї суми позики.

Оскільки даний спосіб повернення боргу не був передбачений умовами договору позики, виконавче провадження по виконанню судового рішення не відкривалось, ОСОБА_3 вдруге 14 жовтня 2015 року запропонувала позивачу та його довіреній особі ОСОБА_7 отримати від неї борг у присутності приватного нотаріуса Анохіної В.М. із отриманням від позичальника нотаріально посвідченої заяви про отримання коштів.

На дану пропозицію ОСОБА_7 знову запропонував поповнити його картковий рахунок.

Колегія суддів вважає, що такими діями представник позичальника ухилявся від отримання боргу та виконання обов'язків по договору позики, укладеного між сторонами.

Відповідно до ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання ОСОБА_4 таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - скасуванню.

Колегія суддів вважає, що оскільки визнано, що ОСОБА_4 прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики, його позовні вимоги про стягнення процентів за користування грошовими коштами, 3 % річних та неустойки (пені) за договором позики задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 613 ЦК України, боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_4, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки дійшов помилкового висновку про неспівмірність розміру заборгованості ОСОБА_3 з ринковою вартістю предмета іпотеки, оскільки ці доводи спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з рішень Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто 288700 грн. 92 коп.

ОСОБА_4 не звертався до суду із заявою про видачу виконавчого листа для виконання рішення в примусовому порядку, представник позичальника ухилився від отримання зазначеної суми боргу за пропозицією ОСОБА_3

Як вбачається зі звіту ТОВ «Харківська інвестиційна агенція нерухомості», вартість квартири АДРЕСА_1 на 9 березня 2016 року складала 988235 грн., що значно перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 за рішенням суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не співмірність розміру заборгованості ОСОБА_3 з ринковою вартістю предмета іпотеки.

Крім цього, відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позову, суд першої інстанції не обґрунтував відмову в частині позовних вимог про відстрочку виконання зобов'язання за договором позики.

Як вбачається з зустрічної позовної заяви, ОСОБА_3 просила відстрочити виконання її обов'язку щодо повернення боргу за договором позики на час прострочення кредитора, відповідно до положень ч. 2 ст. 613 ЦК України, до вчинення ОСОБА_4 дій, направлених на прийняття виконання.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки питання щодо стягнення боргу за договором позики вирішене в судовому порядку(рішення Дніпровського районного м. Києва від 21 січня 2015 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року).

Відтак, в даному випадку, ОСОБА_3 може ставити питання про надання їй відстрочки або розстрочки виконання рішення суду, в порядку, передбаченому ЦПК України, у справі № 755/31347/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення відсотків за договором позики, трьох відсотків річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитора таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики та розстрочення виконання рішення задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 таким, що прострочив прийняття запропонованого належного виконання зобов'язань за договором позики.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді