ухвала

іменем україни

08 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про виселення, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, свої вимоги обґрунтовуючи тим, що 25 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_12, ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки.

Згідно з укладеним договором, ОСОБА_4 передала в іпотеку позивачу житловий будинок АДРЕСА_1 для забезпечення зобов'язань, які виникають з кредитного договору від 21 вересня 2007 року № 02/833к, який був укладений між позивачем та ОСОБА_12

У період дії кредитного договору позичальник ОСОБА_12 не дотрималась його умов, у зв'язку з чим позивач стягнув заборгованість у судовому порядку.

У процесі виконання рішення суду предмет іпотеки був арештований та реалізований шляхом продажу з прилюдних торгів. 12 вересня 2012 року позивач отримав свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, а 10 листопада 2014 року здійснив реєстрацію права власності на предмет іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

04 жовтня 2012 року та повторно 05 вересня 2013 року відповідачі отримали вимогу про добровільне виселення, проте вони без належних правових підстав продовжують проживати у будинку, що належить позивачу на праві власності та звільняти його добровільно не збираються.

Тому позивач просив виселити відповідачів без надання іншого житла з будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року, відмовлено Публічному акціонерному товариству «Універсал Банк» в задоволенні позову про виселення без надання іншого житла ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з житлового будинку АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ПАТ «Універсал Банк» просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що банк звернувся до суду з позовом про виселення на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР, якими не передбачено права виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення, а позивачем не вказано постійного жилого приміщення для надання відповідачем.

Доводи касаційної скарги про те, що судами порушено права позивача як власника будинку, відповідачами не вказано правових підстав проживання у спірному будинку, а суди повинні були застосувати положення ст. ст. 316-317, 346, 391 ЦК України, а не положення Закону України «Про іпотеку» є необґрунтованими.

Так, відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів та акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, позивач придбав домоволодіння АДРЕСА_1 та зареєстрував своє право власності.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15.

Крім того, як вірно указано судами попередніх інстанцій, банк звернувся до суду з позовом про виселення без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР та інших вимог не заявляв.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» відхилити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко І.М. Завгородня О.М. Ситнік