АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю " Юрінком Інтер" Шатохіної Людмили Іванівни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрінком Інтер" , третя особа, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування поширеної негативної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ "Юрінком Інтер" про захист, честі, гідності і ділової репутації, спростування поширеної негативної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на те, що у випуску газети " Юридичний вісник України" № 47 (1064) за 28 листопада - 4 грудня 2015 року, на титульній та на 5 сторінці у розділі " Ракурс" було опубліковано статтю під назвою " Чому ректору КНЕУ закон - не указ? Продовження освітянського детективу", автором якої зазначено ОСОБА_3, Юридичний вісник України. У вказаній статті вміщено ряд завідомо неправдивих тверджень, які завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації ректора Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" Павленка Анатолія Федоровича". Зокрема, у вказаній статті містяться цілковито голослівні обвинувачення ректора Університету у вчиненні порушень вимог законодавства, зокрема у вчиненні корупційних дій та в невиконанні судових рішень. При цьому у спірній статті зазначено, що ректор університету вчиняв корупційні дії; примушував певних осіб порушувати вимоги закону, цькував та в подальшому звільняв незгодних порушувати такі вимоги ; пішов на серйозні порушення закону, звільняючи декана юридичного факультету Університету; вчинив тиск на Вчену раду Університету при голосуванні; не виконував судові рішення та наказував іншим особам не виконувати рішення тощо, та стверджуючи , що ректор університету не виконував судові рішення , видання " Юридичний вісник України " фактично безпідставно обвинувачує ректора університет у вчиненні злочину , передбаченого ст. 381 КК України.

Зазначав, що факт поширення саме негативної інформації також є незаперечним , що свідчить про завдання істотної шкоди честі, гідності і ділової репутації ректора університету.

Позивач просив визнати недостовірними та такими, що порушують його особисті немайнові права, зазначені відомості відносно нього , зобов'язати відповідача не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили опублікувати в газеті " Юридичний вісник " у верхній частині сторінки 5 у розділі " Ракурс" і з обов'язковим зазначенням на титульній сторінці газети про факт такої публікації спростування поширеної недостовірної неправдивої інформації про ОСОБА_2, а також стягнути з відповідача на його користь 12 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди та 1929, 20 грн. витрат на сплату судового збору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрінком Інтер" , третя особа, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування поширеної негативної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрінком Інтер" на користь ОСОБА_2 2000 (дві тисячі) гривень в якості відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрінком Інтер" на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 липня 2016 року виправлено описку допущену судом у повному тексті рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року в справі № 756/543/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юрінком Інтер" , третя особа, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування поширеної негативної, недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, а саме: другий абзац резолютивної частини повного тексту рішення вважати правильним у наступній редакції : "Визнано недостовірними та такими, що порушують особисті немайнові права Ректора Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" ОСОБА_2 поширені шляхом публікації в газеті " Юридичний вісник України " твердження про примушування ОСОБА_2 певних осіб порушувати вимоги закону, цькування та подальше звільнення незгодних порушувати такі вимоги, про вчинення ОСОБА_2 тиску на Вчену раду Університету, про відмову ОСОБА_2 виконувати рішення суду про поновлення ОСОБА_5 на посаді декана юридичного факультету, та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Юрінком Інтер" не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили опублікувати в газеті " Юридичний вісник України " у верхній частині сторінки 5 у розділі "Ракурс" і з обов'язковим зазначенням на титульній сторінці цієї газети про факт такої публікації, спростування поширеної недостовірної неправдивої інформації про ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі представник ТОВ " Юрінком Інтер" Шатохіна Л. І. просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача Шатохіної Л.І., яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав, викладених у ній , представників позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги , перевіривши доводи апеляційної скарги , колегія суддів дійшла висновку , що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Разом з тим , статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї ( або членів її сім'ї ) недостовірної інформації , має право на відповідь , а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї , близьким родичам та іншим заінтересованим особам.

Статтею 297 ЦК України встановлено,кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Гідність та честь фізичної особи є недоторканними.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" саме до діяльності ЗМІ відноситься поширення інформації і тому згідно зі ст. 37 указаного Закону виключно на редакцію ЗМІ, а не інших осіб покладається обов'язок спростувати інформацію, що не відповідає дійсності або принижує честь та гідність громадян, юридичних осіб і державних органів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 27.02.2009 № 1 " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи " позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

У п. 15 наведеної постанови Верховний Суду України звернув увагу суддів на те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома

хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові

права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб

ця інформація не стала доступною третім особам.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Судом встановлено, що у випуску газети " Юридичний вісник України " № 47 ( 1064) за 28 листопада - 4 грудня 2015 року на титульній та на 5 сторінці у розділі " Ракурс" було опубліковано статтю під назвою " Чому ректору КНЕУ закон - не указ? Продовження освітянського детективу ", автором якої зазначено ОСОБА_3 , Юридичний вісник України.

У зазначеній статті розповідається про події в Державному вищому навчальному закладі " Київський національний економічний університет імені ВадимаГетьмана " , що відбувалися в цьому закладі та пов'язані з кадровими питання навчального закладу , в тому числі пов'язаними зі звільненням декана юридичного факультету ОСОБА_5

Так , в статті містяться такі висловлювання : " методи , якими ОСОБА_2 послуговується керуючи університетом , не можна назвати демократичними.

Адже ті, хто не погоджується з його думкою та відмовляється за вказівками порушувати закон, піддаються цькуванню, а потім - і звільненню"; " під час обрання на зібранні вченої ради КНЕУ, яке відбулося 23 квітня цього року , декана юрфаку , під тиском ректора фактично було проігноровано рішення загальних зборів трудового колективу" ; " Ректор видав розпорядження , яким наказав викладацькому складу та структурам університету не виконувати розпорядження , поновленого судом на посаді декана юрфакультету ОСОБА_5.." ; " викладачі потерпають від тиску ректора ..".

Заперечуючи проти позову , представник відповідача посилалася на те , що зазначена стаття містить узагальнюючу інформацію щодо подій , які мали місце в ДВНЗ "Київський національний університет імені Вадима Гетьмана " та були опубліковані раніше у засобах масової інформації.

Суд, проаналізувавши зміст наведених представником позивача публікацій, дійшов обґрунтованого висновку , що спірна стаття є окремим письмовим твором , в якому автором наведено нові факти , твердження , висловлювання про події , які відбулися у КНЕУ , а тому дійшов правильного висновку , що посилання відповідача на статті в інших виданнях не можуть бути підставою для звільнення останнього від відповідальності за поширення негативної недостовірної інформації .

Крім того, автор статті не посилається на джерело такої інформації.

Установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року , позов ОСОБА_5 до Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана", 3-я особа: ректор Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" про визнання незаконними та скасування рішення, наказу, пунктів Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників ДВНЗ "Київський національний економічний

університет імені ВадимаГетьмана" задоволено.

Визнано незаконними та скасовано рішення Вченої ради Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" від 23 квітня 2015 року про обрання ОСОБА_8 на посаду декана юридичного факультету ДВНЗ "Київський національний економічний

університет імені ВадимаГетьмана" та наказ ректора Державного вищого - навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" від 24 квітня 2015 року №323-к про звільнення ОСОБА_5 з посади декана юридичного факультету Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана".

Визнано незаконними та скасовано п.2.13. та п.2.16 Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників Державного вищого навчального закладу "Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" (затверджене Вченою радою університету 29 січня 2015 року, протокол №6) у частині, що суперечить ч.1 ст.43 Закону України "Про вищу освіту", та зобов'язано привести його у відповідність до вимог чинного законодавства.

Вирішено питання судових витрат. ( а.с. 51-56).

Із змісту вказаного рішення вбачається , що предметом спору є саме визнання незаконними та скасування рішення, наказу, пунктів Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені ВадимаГетьмана» , питання щодо поновлення ОСОБА_5 на посаді декана юридичного факультету ДВНЗ, у даному рішенні не ставилося позивачем і судом не вирішувалося.

Підставою до проведення конкурсу на заміщення вакантної посади декана юридичного факультету у ДВНЗ " Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" , як випливає із рішення суду , було закінчення ще в жовтні 2014 року контракту з ОСОБА_5 і наказом ректора № 627-к від 30 вересня 2014 року ОСОБА_5 продовжено термін роботи на посаді декана юридичного факультету з 02 жовтня 2014 року до проведення конкурсного заміщення вакантної посади декана юридичного факультету.

Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_8, представника ректора Державного вищого навчального закладу " Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана" ОСОБА_6, представника Державного вищого навчального закладу " Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції ( а.с. 86-91).

Таким чином, на час виходу у світ газети " Юридичний вісник України " № 47(1064) ( 28 листопада - 4 грудня 2015 року ) зазначена справа перебувала у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва і спір не був вирішений судом.

Із змісту вказаних судових рішень встановлено, що предметом спору є саме визнання незаконними та скасування рішення, наказу, пунктів Положення про порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад науково-педагогічних працівників ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», і питання щодо поновлення ОСОБА_5 на посаді декана юридичного факультету ДВНЗ у даному спорі не вирішувалося і відповідне рішення не ухвалювалося.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2015 року , яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року у задоволені заяви ОСОБА_5 про поновлення на посаді декана юридичного університету відмовлено.( а.с. 22-26).

Статтею 302 ЦК України надано право фізичній особі вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Разом з тим , зобов'язано фізичнуособу, яка поширює інформацію, переконатися в її достовірності.

Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування.

Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України " Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні " журналіст зобов'язаний подавати для публікації об'єктивну і достовірну інформацію.

Отже , і на журналіста покладено обов'язок , подаючи для публікації інформацію переконатися в її достовірності і така інформація повинна бути об'єктивною.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року позов ОСОБА_5 Ф. до Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені ВадимаГетьмана», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ректор Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано звільнення ОСОБА_5 з посади декана юридичного факультету Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» незаконним та поновлено ОСОБА_5 на посаді декана юридичного факультету Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», з 24 квітня 2015 року.

Стягнуто з Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 110739 грн. 89 коп. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів.

Стягнуто з Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» на користь ОСОБА_5 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті позовні вимоги задоволенню не підлягали.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_5 роботі на посаді декана юридичного факультету Державного вищого начального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 15887 грн. 51 коп. без вирахування податків, зборів та обов'язкових платежів, підлягало негайному виконанню.( а.с. 57).

На час виходу газети із вміщеною в ній оспорюваною інформацією рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року лише було проголошено і не набрало законної сили , а тому інформація в газеті про те , що ректор не виконує рішення про поновлення на роботі ОСОБА_5 була передчасна і не відповідала дійсності.

В суді апеляційної інстанції було надано суду копію рішення Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, яким рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року скасовано та відмовлено ОСОБА_5 у задоволені позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу .

Пунктом 18 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За таких обставин, судом достовірно встановлено, що твердження у спірній статті про те, що позивач не виконує рішення суду про поновлення ОСОБА_5 на посаді декана юридичного факультету ДВНЗ, є недостовірними.

У зв'язку з цим є такими що не відповідають дійсності і відомості про те, що ректор видав розпорядження, яким наказав викладацькому складу та структурам університету не виконувати розпорядження поновленого судом на посаді декана юрфакультету ОСОБА_5", оскільки, як встановлено судом, на час виходу газети рішення про поновлення позивача на посаді декана ще не було.

Не знайшли свого підтвердження і факти викладенні в публікації про вчинення ОСОБА_2 тиску на Вчену раду університету під час обрання 23 квітня 2015 року декана юридичного факультету, внаслідок чого було проігноровано рішення загальних зборів трудового колективу, оскільки відповідачем не надано доказу в підтвердження такого твердження.

У статті зазначається про те, що позивач примушував певних осіб порушувати вимоги закону , цькування та подальше звільнення незгодних порушувати такі вимоги , але у статті відсутні посилання на конкретних осіб щодо яких мали місце такі дії, а відтак і зазначена обставина відповідачем не доведена.

Згідно з наданими роз'ясненнями Пленуму ВСУ у п.19 постанови "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 року №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та

з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на

предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції

Предметом судового захисту є поширення тверджень про факти істинність яких можна перевірити і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( Рим, 4 листопада 1950 року).

Відповідно до ч. 1ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер

використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах «Лингенс проти Австрії» від 8 липня 1986 року та „Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року.

Посилання відповідача на те, що в спірній статті наведені оціночні судження, думки, критика позивача , переконання автора відносно позивача, а тому не підлягають спростуванню є безпідставними, оскільки поширені відомості викладені у стверджувальній формі , наведені факти, правдивість яких підлягає доведенню відповідачем у встановленому законом порядку, зокрема, твердження про: примушування позивачем певних осіб порушувати вимоги закону, цькування та подальше звільнення незгодних порушувати такі вимоги; невиконання позивачем судового рішення про поновлення на роботі колишнього декана юридичного факультету Університету ОСОБА_5, що не може бути розцінене як оціночне судження, при цьому відповідачем доказів в підтвердження зазначеного не наведено ні в спірній статті, ні в суді, які б вказували на такі порушення.

Наведені твердження, очевидно, є не оціночним судженням, а твердженням про факти (істинність яких можна перевірити і спростувати), але відповідачем в статті не наведено доказів в підтвердження вказаного твердження , при цьому не названі особи, яких примушено порушувати закон, а в подальшому звільнено за відмову від виконання незаконних вказівок, в чому полягала суть таких незаконних вимог тощо.

Таким чином суд дійшов правильного висновку, що порушене право позивача, закріплене Конституцією України, а також нормами ЦК України, а саме : його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації підлягає судовому захисту у спосіб обраний позивачем.

Оскільки журналістом у зазначеній статті щодо позивача поширена недостовірна інформація, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а висловлювання, які допущені у статті у стверджувальній формі мають образливий характер та на момент її публікації мали передчасний характер тверджень з відповідною мотивацією.

Задовольняючи частково позов, суд дійшов висновку про задоволення вимог в частині визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ректора Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» ОСОБА_2 поширені шляхом публікації в газеті «Юридичний вісник України» твердження про примушування позивачем певних осіб порушувати вимоги закону, цькування та подальше звільнення незгодних порушувати такі вимоги, про вчинення ОСОБА_2 тиску на Вчену раду Університету, про відмову ОСОБА_2 виконувати рішення суду про поновлення ОСОБА_5 на посаді декана юридичного факультету; та зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрінком Інтер» не пізніше місяця з дня набрання судовим рішенням у цій справі законної сили опублікувати в газеті «Юридичний вісник України» у верхній частині сторінки 5 у розділі «Ракурс», і з обов'язковим зазначенням на титульній сторінці цієї газети про факт такої публікації, спростування поширеної недостовірної неправдивої інформації про ОСОБА_2 "

Згідно із ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, суд правильно виходив з того , що позивачу заподіяна моральна шкода ,з урахуванням ступеню вини відповідача та інших обставин, зокрема спосіб поширення інформації, характер та тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, яка полягає в приниженні його честі та ділової репутації і при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив з вимог розумності та справедливості, а тому частково задовольнив вимоги позивача, стягнувши з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом порушені вимоги матеріального права, оскільки суд при вирішенні спору послався на ст. 47-1 Закону України " Про інформацію" та ч.3 ст. 277 ЦК України, проте зазначена обставина ,на думку колегії суддів, не є підставою до скасування рішення суду, виходячи з вимог п.2 ст. 308 та п.2 ст. 309 ЦПК України, оскільки це не привело до неправильного вирішення справи.

Крім того, стаття 30 Закону України " Про інформацію" містить такі ж самі підстави до звільнення від відповідальності, як і стаття 47-1 названого закону.

Незважаючи на те, що суд послався на п. 3 ст. 277 ЦК України, але при вирішенні спору виходив з того, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, оскільки не надано доказів протилежного.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю " Юрінком Інтер" Шатохіної Людмили Іванівни відхилити, а рішення Оболонського районного суду м.Києва від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: