АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи 653/1174/14-ц Головуючий в І інстанції Венглєвська Н.Б. Номер провадження 22-ц/791/1694/16 Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 13 квітня 2007 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2654,40 грн. зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та зобовязався погашати кредит, сплачувати відсотки і комісію у визначених Умовами та правилами надання банківських послуг розмірах.

Посилаючись на порушення відповідачем умов договору щодо повернення кредитних коштів та щодо сплати процентів за користування ними, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за кредитними зобовязаннями станом на 25 березня 2014 року в сумі 40 130 грн. 19 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 2525,03 грн., заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12085,21 грн., заборгованості зі сплати комісії у розмірі 1334,57 грн., заборгованості зі сплати пені у розмірі 21 798,23 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (процентна складова) 1887,15 грн.

В процесі судового розгляду встановлено, що 25 березня 2013 року ОСОБА_6 помер.

Ухвалою від 12 травня 2014 року суд замінив неналежного відповідача ОСОБА_6 належним відповідачем - ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 24 червня 2014 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Херсонської області від 22 жовтня 2014 року зазначена ухвала в частині закриття провадження про стягнення заборгованості у період після 11.02.2008 року скасована, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням суду від 17 травня 2016 року, з врахуванням ухвал від 03 червня 2016 року та від 05 серпня 2016 року, якими виправлені допущені у рішенні описки, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 24674 гривні 60 копійок відмовлено.

В апеляційний скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, зазначаючи, що висновки суду про відмову у задоволенні позову не відповідають обставинам справи та положенням ст. 1282 ЦК України.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що позивач як кредитор спадкодавця ОСОБА_6Х відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України вправі задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом одноразового платежу лише за згодою відповідачки як спадкоємця. Оскільки остання такої згоди не надала, обовязок спадкоємця задовольнити вимоги кредитора можливо реалізувати шляхом звернення кредитора з позовом про накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцю в натурі. Враховуючи, що вимога про накладення стягнення на спадкове майно, передане ОСОБА_5 в натурі, банком не заявлялася, суд дійшов висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту своїх порушених прав кредитора.

Проте погодитися з таким висновком не можна, оскільки суд дійшов до нього, допустивши порушення та неправильне застосування норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Так, судом встановлено, що 13 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 2654 грн. 40 коп. на строк у 18 місяців (по 13.10.2008 року), зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом

ОСОБА_6 як позичальник зобовязався погашати кредит частинами, сплачувати на користь банку щомісячно відповідну суму грошових коштів у розмірі та в порядку визначених Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт»).

25 березня 2013 року ОСОБА_6 помер, маючи перед позивачем, як він стверджує, невиконані зобовязання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Відповідно до положень ст.ст. 1281, 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

При цьому наведені норми матеріального права у сукупності з положеннями ст. 16 ЦК України щодо способів захисту цивільних прав та інтересів та ст. 1218 ЦК України про те, що до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, не обмежує права кредитора обрати будь-який законний спосіб для відновлення прав, в тому числі і звернутися до спадкоємців позичальника із вимогою про стягнення кредитної заборгованості в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, суд дійшов помилкового висновку щодо неправильно обраного позивачем способу захисту своїх порушених прав у кредитних правовідносинах і відмова у задоволенні позовних вимог з цих підстав є необґрунтованою.

Відповідно до відомостей, наданих суду Генічеською державною нотаріальною конторою в листі від 08.05.2014 року № 607, у цій державній нотаріальній конторі після померлого 25 березня 2013 року ОСОБА_6 заведена спадкова справа № 236/13 від 08.08.2013 року, де є заява про прийняття спадщини дружини померлого ОСОБА_5, на імя якої 17 лютого 2014 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки на день смерті спадкодавця (25.03.2013 року) становить 102 127 грн. 78 коп. (а.с. 26).

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем позичальника ОСОБА_6, яка прийняла спадщину і отримала в натурі спадкове майно, грошова оцінка якого перевищує заявлені позивачем вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме вона відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України зобовязана задовольнити вимоги кредитора, однак лише при дотриманні останнім встановлених ст. 1281 ЦК України строків предявлення вимог до спадкоємця.

Згідно із частинами 2,3,4 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачка як спадкоємиця позичальника за укладеним із позивачем договором кредиту не повідомляла банк про відкриття спадщини після ОСОБА_6

Досліджуючи обставини щодо дотримання позивачем строків предявлення вимоги до спадкоємців ОСОБА_6, які в порушення положень цивільного процесуального законодавства судом першої інстанції не визначені як такі, що підлягають встановленню для вирішення спору, колегія суддів дійшла висновку, що за умовами спірного кредитного договору строк повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними визначений сторонами до 13.10.2008 року (а.с. 4).

Оскільки ОСОБА_6Х порушував умови договору щодо виконання кредитних зобовязань, рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 16 квітня 2008 року, яке набрало чинності, з нього на користь позивача достроково стягнуто кредитну заборгованість в сумі 4069 грн. 33 коп., яка складається з тіла кредиту в розмірі 2525,03 грн., процентів за користування кредитними коштами станом на 11 лютого 2008 року у розмірі 868 грн. 50 коп., заборгованості зі спати комісії 559 грн. 45 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобовязань 116 грн. 35 коп. (а.с. 39,40).

Наведене рішення суду виконано ОСОБА_6 13-14 квітня 2009 року (а.с. 37,38,41), а ухвалою Генічеського районного суду від 24 червня 2014 року з врахуванням ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 22 жовтня 2014 року, провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Првиатбанк» до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості, що утворилася в період до 11 лютого 2008 року, закрито (а.с. 44-45, 87-88).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Наведена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Таким чином, у спірних правовідносинах банк (кредитор) змінив строк повернення кредиту, а позичальник ОСОБА_6 при житті допустив прострочення виконання рішення суду про задоволення вимог кредитора, тому вимоги позивача щодо стягнення процентів за кредитом та пені, нарахованих за період з 11 лютого 2008 року по 13-14 квітня 2009 року є, на думку колегії суддів обґрунтованими.

Разом з тим, нараховані проценти та неустойка за невиконання кредитних зобовязань, є щомісячними платежами, право вимоги щодо яких виникає у слідуючому за визначеним до сплати місяцем.

У спірних правовідносинах початок строку вимоги щодо сплати процентів та неустойки як місячних платежів настав з 11 березня 2008 року, а з врахуванням строку позовної давності, про застосування якої заявила відповідачка, та виконання позичальником рішення суду про задоволення вимог кредитора з 15 квітня 2009 року щодо відповідальності боржника за невиконання грошового зобовязання в повному обємі.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що не предявивши вимоги про стягнення належних банку грошових коштів, нарахованих за період з 11 лютого 2008 року по 14 квітня 2009 року до позичальника ОСОБА_6 при його житті та предявивши ці вимоги до спадкоємців останнього в 2014 році, позивач пропустив встановлений ч. 3 ст. 1281 ЦК України річний строк від дня настання вимоги, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 1281 ЦК України позбавлений права вимоги до спадкоємців, що є правовою підставою для відмови у задоволенні заявлених до ОСОБА_5 позовних вимог.

Враховуючи зазначені обставини справи, які підтверджені дослідженими судом, в тому числі апеляційним судом в силу ст.ст. 10,303 ЦПК України, доказами та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову із наведених вище підстав.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висновки суду щодо дотримання позивачем позовної давності у спірних правовідносинах не відповідають висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах, прийнятих за результатми розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1,2 частини першої ст. 355 ЦПК України, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції відповідно до вимог ст. 3607 ЦПК України при застосуванні правової норми під час ухвалення рішення, зокрема про те, що договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінюються сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Погоджуючись з доводами позивача щодо застосування пятирічного строку позовної давності, суд не звернув увагу на те, що банком не надано належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, позичальником вони не підписувалися (постанова від 11 лютого 2015 року, справа № 6-240 цс 14, постанова від 04 листопада 2015 року, справа № 6-1926 цс 15 та ін.), (а.с. 5-8).

Крім того, колегія суддів зауважує, що відкривши ухвалою від 14.04.2014 року провадження у справі за позовом до відповідача ОСОБА_6, який помер 25.03.2013 року, суд першої інстанції допустив порушення положень ст. 3, ч. 4 ст. 25 ЦК України, ст.ст. 28-30 ЦПК України та вирішив питання про права особи, яка у звязку зі смертю не мала цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, тому не могла бути стороною у судовому процесі.

Встановивши після відкриття провадження у справі, що відповідач ОСОБА_6 помер до відкриття провадження у справі, суд першої інстанції в порушення вимог ст.ст. 3,11 ЦПК України неправильно застосував положення ч. 1 ст. 37 ЦПК України і 12 травня 2014 року постановив ухвалу про залучення до участі в справі в якості відповідача правонаступника померлого ОСОБА_6 ОСОБА_5

Враховуючи, що ухвала суду від 12.05.2014 року є чинною і апеляційна скарга не містить заперечень на цю ухвалу як таку, що не підлягає оскарженю окремо від рішення суду та зважаючи на те, що вказане порушення норм процесуального права не призвело до унеможливлення встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та визначення характеру спірних правовідносин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ч. 3 ст. 303 ЦПК України, а звідси для скасування зазначеної вище ухвали та закриття провадження у справі.

Судом встановлювалися обставини як щодо зобовязань спадкодавця за кредитним договором, так і щодо успадкування відповідачкою обовязків позичальника у спірних правовідносинах. Позивач, обґрунтовуючи відповідальність ОСОБА_5 нормами матеріального права, посилався як на положення ст.ст. 526, 530, 1046-1050 ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникли із зобовязань за кредитним договором, так і на положення ст.ст. 1281, 1282, 1268 ЦК України, які регулюють правовідносини між кредитором і спадкоємцем.

Відповідачка, заперечуючи обґрунтованість заявлених до неї вимог, посилалася на обставини, які на її думку, виключали її відповідальність за борги спадкодавця у спірних правовідносинах, в тому числі і щодо пропуску банком встановленого ч. 3 ст. 1281 ЦК України строку предявлення кредитором вимог до спадкоємців.

Наведене свідчить, що допущена судом помилка при застосуванні наведених норм процесуального права не призвела до неправильного вирішення спору, а невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права усунуто при перегляді судового рішення в апеляційному порядку.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує також ту обставину, що справа перебуває в провадженні суду більше двох років і виправлення допущеної судом першої інстанції при постановленні ухвали від 12 травня 2014 року помилки шляхом її скасування та закриття провадження у справі за позовом до ОСОБА_6 призведе до невиправданого порушення строків розгляду справи та гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд, адже зазначена процесуальна дія буде направлена не на відновлення прав сторін у спірних правовідносинах і носитиме формальний характер як для позивача, так і для відповідача, які ще тривалий час можуть перебувати у юридично невизначеному положенні, в той час, як завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

На підставі викладеного, ст. 1281, 1282 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» частково задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17 травня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: Л.П. Воронцова

ОСОБА_3