Справа № 156/1097/13-ц Провадження № 22-ц/773/26/16 Головуючий у 1 інстанції: Кідиба Т.О.
Категорія: 30 Доповідач: Свистун О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Лимаря Р.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом доОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на те, що вона проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 та має підсобне господарство в якому доглядає дві одиниці великої рогатої худоби. У селі було встановлено порядок випасу рогатої великої худоби на пасовищі та існувала усна домовленість між мешканцями села про чергування випасу корів. 14 травня 2013 року стадо корів випасала ОСОБА_4 разом із дочкою ОСОБА_5, яка їй допомагала випасати корів. Після повернення корів ввечері додому позивач не виявила своєї однієї корови у стаді. Після пошуків корова була знайдена у меліоративному рові ще живою, але через деякий час загинула. Зазначала, що згідно існуючої домовленості пастухи несуть особисту відповідальність за випас корів та повернення їх у належному стані. Оскільки відповідачі у добровільному порядку не відшкодовують завдані їй збитки, просила суд з врахуванням уточнень стягнути з ОСОБА_4 заподіяну їй майнову шкоду за загиблу корову відповідно до паспорту та ветеринарної карти з розрахунку - 7 000 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення збитків та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. Вважає, що вона надала всі можливі докази про спричинення їй відповідачем збитків не виконанням останньою взятих на себе зобовязань.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали, просили апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, не зясував всіх обставин, які мають значення для справи, не дав юридичної оцінки наданим доказам і взагалі не визначився, якими нормами матеріального права слід керуватися та стягнути спричинену шкоду із відповідача ОСОБА_4 В частині позовних вимог до ОСОБА_5 відмовилися.

Представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечив, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу відхилити.

Ухвалою апеляційного суду від 16 лютого 2016 року рішення Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року в частині позовних вимог щодо ОСОБА_5 скасовано, провадження в справі в цій частині закрито.

Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, однак належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причин неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідача, пояснення представників позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_6, представника відповідача - ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог місцевий суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено розміру завданих збитків та не встановлено, яка корова пропала.

З таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він зроблений з порушенням норм процесуального та матеріального права, без належного зясування дійсних обставин справи.

Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, котрі були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що мешканці с. Грушів Іваничівського району Волинської області домовились між собою про встановлення чергування по випасанню належної їм великої рогатої худоби на місцевому пасовищі, тобто існувала колективна угода жителів даного села про спільний випас худоби. Згідно істотних умов даного договору сім'я (господарство) відповідно до черги повинна відпасти колективну худобу стільки днів, скільки в наявності у її господарстві є голів великої рогатої худоби, яка випасається у стаді. Власники худоби повинні випроводжати свою худобу на випас та зустрічати її з випасу.

Отже з умов даного договору встановлено, що пастух взяв на себе відповідальність загнати худобу на випасання, випасати та повернути її із поля випасу. Фактично між жителями селища було укладено усний договір випасу корів.

Із правил ст. 11 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з ч.1 ст. 627, ст. 629 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на 2013 рік позивачу на праві власності належало дві корови, що підтверджується ветеринарними картками та паспортами великої рогатої худоби та довідкою Милятинської сільської ради № 274 від 02.09.2015 року (а.с. 52-59).

Відповідно до встановленого графіку 14 травня 2013 року ОСОБА_4 здійснювала випас великої рогатої худоби, у тому числі двох корів позивачки, згідно черги відповідачка ОСОБА_4 В судовому засіданні було зясовано, що ОСОБА_5, яка є дочкою відповідача, тільки допомагала випасати корів.

14 травня 2013 року після повернення корів із пасовища було виявлено, що одну із належних ОСОБА_3 корів, а саме корову ІНФОРМАЦІЯ_2, не було повернуто із пасовища. Позивач разом із відповідачем та іншими жителями села пішли на пасовище і знайшли корову в межовому меліоративному рові, який розділяє територію с. Грушів та с. Трубки. Із пояснень сторін та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 встановлено, що після того, як корову конем витягли з рова, вона ознак життя не подавала, в ніздрях був мул.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_4, взявши на себе зобовязання по випасу громадської череди, яке само по собі включає і обовязок по збереженню худоби на час її випасу, яка була передана їй власниками, повинна була пригнати корів з поля у село, де корови забирають їх власники, не виконала їх.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязань. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Заперечення відповідача щодо відсутності її вини у загибелі корови позивачки є безпідставними, оскільки, відповідно до суті угоди щодо випасу худоби пастухом, є невід'ємним і взяття ним на себе обовязку щодо збереження та контролю за худобою на час випасу. Це майно (худоба) передається власником іншій особі і воно вибуває на певний термін з-під його володіння і фактичного зберігання і контролю. І цей обов'язок щодо зберігання майна переходить саме до пастухів на час випасу. Тому сам випас худоби особою, яка не є її власником, неможливий без обовязку щодо її (худоби) збереження та контролю на час випасу.

А отже відповідач ОСОБА_4, яка згідно черги 14 травня 2013 року пасла череду корів, ніяким чином не спростувала та не довела суду, що вона належним чином виконувала взяті на себе зобовязання та вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання по випасанню худоби. Відповідачем не заперечується той факт, що про відсутність корови позивачки в череді стало відомо лише після повернення корів з пасовища, а відтак даний факт підтверджує неналежне виконання відповідачем покладених на неї обовязків по випасанні корів.

Доводи відповідача, що нею було вжито всі заходи виконання взятих зобовязань не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Також відповідач не спростувала доводів позивача щодо домовленості між ними про компенсацію вартості корови, оскільки туша корови залишилася в розпорядженні відповідача. Крім того доводи представника відповідача про падіж корови із-за хвороби самої корови нічим не підтвердженні та спростовується паспортом на дану корову з якого вбачається, що вона не хворіла, постійно проходила огляди.

Однак суд першої інстанції на вказані вимоги норм матеріального права та встановлені обставини справи не звернув уваги, встановивши факт загибелі корови, не встановив яка корова загинула, не зясував всіх обставин справи, не встановив правовідносин, які виникли між сторонами і про які позивач зазначала як в першій, так і у виправленій позивних заявах, прийшов до не правильного висновку про відмову у позові.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що у разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Під час розгляду справи апеляційним судом було встановлено, що корова ІНФОРМАЦІЯ_2 на час загибелі була середньої вгодованості, і як вказала позивач у позовній заяві важила 360 кілограм. Дана вага не була спростована відповідачем та її представником в судовому засіданні, а тому суд бере за основу саме цю вагу. Із наданих суду довідок вбачається, що станом на 11.02. 2016 року вартість середньовгодованої корови (середня вага дорослої корови від 330-380 кг.) живою вагою становить 19 грн. за один кілограм.

Таким чином вартість спричинених збитків на час ухвалення рішення становить 6840 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В той же час, апеляційний суд вважає, що в задоволенні вимог позивачки про стягнення моральної шкоди слід відмовити, оскільки за загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами законодавства.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Нормами законодавства та усним договором укладеним між власниками корів не передбачено за порушення умов договору такий вид цивільної відповідальності сторін, як відшкодування моральної шкоди.

А отже у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю.

Кожна сторона відповідно до ст. 60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач не спростувала доводів позивача і не надала будь-яких інших доказів по справі в підтвердження своїх доводів та заперечнь.

У звязку з частковим задоволенням позовних вимог відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_4 на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею судові витрати по оплаті судового збору в сумі 943 грн. 07 коп. ( 215 +243.60+240.87+243.60).

Враховуючи наведені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального і процесуального права, неповно зясовані обставини, які мають значення для справи що є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319, 218, 60 ЦПК України, на підставі ст.ст. 6, 11, 611, 614, 627, 629 ЦК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 16 жовтня 2015 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення збитків та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь ОСОБА_3 (п.і.н НОМЕР_1) - 6840 грн. спричинених збитків та 943 грн. 07 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: