Справа № 372/2952/15-ц Головуючий у І інстанції Зінченко О. М.
Провадження № 22-ц/780/2024/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 30.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань м. Києва матеріали цивільної справи з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду від 01 лютого 2016 року по справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИЛА :

Прокурор в інтересах держави звернувся до суду з даною позовною заявою, обґрунтовуючи яку зазначив, що в ході проведення перевірки було встановлено, що Обухівською районною державною адміністрацією Київської області в порушення діючого земельного законодавства було передано у приватну власність земельні ділянки лісогосподарського призначення на території Старобезрадичівської сільської ради, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, загальною площею 6,5365 га., без згоди постійного користувача державного підприємства «Київське лісове господарство». Оскільки відповідачами неправомірно отримані у власність земельні ділянки, заступник прокурора просить в судовому порядку визнати незаконними, скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області, державні акти відповідачів, витребувати земельні ділянки з незаконного володіння на користь ДП «Київське лісове господарство».

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 лютого 2016 року позов було задоволено.

Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 12.03.2007 року № 151 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 8-ми громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області».

Визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.2007 року №2047, яким затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок площею 6,5365 га ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,6133 га з кадастровим номером :12:014:0023, виданим на ім'я ОСОБА_2.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 5,9232 га з кадастровим номером :12:014:0028, виданим на ім'я ОСОБА_2.

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,6133 га з кадастровим номером :12:014:0023, та площею 5,9232 га з кадастровим номером :12:014:0028, вартістю 8497450 грн.

Не погодившись з висновками наведеними в рішенні суду апелянт звернувся до апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції було встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації № 151 від 12.03.2007 року передано у власність 8 громадянам земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах території Старобезрадичівської сільської ради, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 6,5365 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 8 громадянам для ведення особистого селянського господарства в межах території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області був виготовлений ТОВ « Науково-виробнича компанія «Горизонт».

В червні 2007 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, на підставі вказаного розпорядження отримали державні акти на право власності на земельні ділянки в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення особистого селянського господарства загальною площею 6,5365 га .

В подальшому вказані громадяни на підставі договорів купівлі-продажу від 20.06.2007 року відчужили на користь ОСОБА_2.

Розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.2007 року №2047, затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок площею 6,5365 га ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Згідно листа державної інспекції сільського господарства Київської області №02-1-09/1172 від 12.05.15 перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що на землях ДП «Київський лісгосп» - квартал 111 Козинського лісництва, виділ 3-9 станом на день проведення перевірки, що спірні земельні ділянки використовуються для ведення особистого селянського господарства.

Розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації №333 від 23.06.03 року передано у постійне користування Козинському лісництву ДЛГО «Київліс» землі лісового фонду для ведення лісового господарства на території Старобезрадичівської сільської ради загальною площею 492,5 га.

Згідно акту прийому-передачі лісового фонду Старобезрадичівської сільської ради, в постійне користування Козинського лісництва ДЛГО на території Старобезрадичівської сільської ради передано земельну ділянку лісового фонду загальною площею 351,4 га.

Таким чином, оцінюючи сукупність зібраних у справі доказів, суд першої інстанції вважав доведеним посилання позову на віднесення спірних земельних ділянок до земель лісового фонду, що призвело до задоволення позову в повному обсязі.

У своєму рішенні Обухівський районний суд Київської області приходить до висновку, що спірні земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 6,5365 га., розташовані на території Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району відносяться до земель лісового фонду і досі перебувають у постійному користуванні ДП "Київське лісове господарство", а при їх передачі у власність громадянам і при зміні їх цільового призначення було порушено порядок вилучення та передачі у власність земельних ділянок лісогосподарського призначення, діючого на момент прийняття рішень та розроблення документації із землеустрою. На підставі вказаного, суд задовольнив позов прокурора.

При наданні правової оцінки позову суд першої інстанції врахував наступне.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення (ст.19 ЗК України).

Згідно з чч. 1, 2 та 4 ст.20 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (ст.21 ЗК України).

Згідно з ст.55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст.ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, в яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому, за ст.3 ЗК України, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Водночас у ч.2 ст.5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки, земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є обєктом земельних правовідносин, то субєктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що, за змістом ст.63 ЛК України, полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необгрунтованого їх вилучення для інших потреб (п.«б» ч.1 ст.164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний звязок їх використання з лісокористуванням.

Згідно з ст.7 ЛК України ліси, розташовані в межах території України, є обєктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається й реалізується державою в особі Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

За ст.13 ЗК України, до повноважень Кабміну в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Передання у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабміну у сфері лісових відносин (ст.27 ЛК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при вирішенні питання стосовно перебування спірної земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п.5 «Прикінцевих положень» ЛК України.

Отже, Обухівська районна державна адміністрація Київської області, не була наділена повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення, яка є у державній власності та у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

Крім того, колегія суддів відсутність у Обухівської районної державної адміністрація Київської області, повноважень щодо надання у власність громадянам земель для ведення особистого селянського господарства та зміни цільового призначення земель лісогосподарського на землі сільськогосподарського призначення.

Таким чином, оскільки на момент видачі оскаржуваних розпоряджень, уповноваженим Земельним кодексом України органом, рішення про зміну категорії спірних земель за цільовим призначенням з лісогосподарського на сільськогосподарське не приймалось, вказане відповідно до положень ст.21 Земельного кодексу України є підставою для визначення цих розпоряджень недійсними.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що вилучаючи з постійного користування єдиний масив лісу, Обухівська районна державна адміністрація діяла з перевищенням повноважень встановлених Законом, а також щодо зміни цільового призначення земельних ділянок, оскільки зазначеними розпорядженнями змінено цільове використання в межах однієї категорії земель землі сільськогосподарського призначення.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку про сплив строку позовної давності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не можливо повністю погодитися виходячи із наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Обухівською районною державною адміністрацією Київської області в порушення діючого земельного законодавства було передано у приватну власність земельні ділянки лісогосподарського призначення на території Старобезрадичівської сільської ради, а саме ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, загальною площею 6,5365 га., без згоди постійного користувача державного підприємства «Київське лісове господарство». Оскільки відповідачами неправомірно отримані у власність земельні ділянки, заступник прокурора просить в судовому порядку визнати незаконними, скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області, державні акти відповідачів, витребувати земельні ділянки з незаконного володіння на користь ДП «Київське лісове господарство».

Визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 12.03.2007 року № 151 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 8-ми громадянам для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель державної власності в межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області».

Визнати недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 29.12.2007 року №2047, яким затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення земельних ділянок площею 6,5365 га ОСОБА_2 з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 0,6133 га з кадастровим номером :12:014:0023, виданим на ім'я ОСОБА_2.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва площею 5,9232 га з кадастровим номером :12:014:0028, виданим на ім'я ОСОБА_2.

Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства «Київське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,6133 га з кадастровим номером :12:014:0023, та площею 5,9232 га з кадастровим номером :12:014:0028, вартістю 8497450 грн.

Відповідно до положень ст.84 Земельного кодексу України землі лісогосподарського призначення державної форми власності не можуть передатись у приватну власність, крім замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення площею до 5га., у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств відповідно до ч. 2 ст.56 цього Кодексу.

В той же час, ч.1 ст.57 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади передаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємством, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до положень ст.ст.163,164 Земельного кодексу України завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних та набуття якостей земель, та захист лісових земель від їх необґрунтованого вилучення для інших потреб.

Отже, в силу положень ст.ст.19,57,84 Земельного кодексу України та ст.5 Лісового кодексу України спірні земельні ділянки станом на момент відведення першим власникам у 2007 році відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Вказаний факт встановлено судом та сторонами не спростовується.

До матеріалів справи долучено викопіювання з планово картографічних матеріалів лісовпорядкування, збірні кадастрові плани спірних земельних ділянок, які свідчать, що вилучені землі мають спільні межі та складають собою єдиний масив» та використовувались для ведення лісового господарства.

Висновок суду першої інстанції, відповідає правовій позиції Верховного Суду України, що міститься у постановах від 20.03.2013 року у справі № 6-13цс13 та від 22.04.2015 року у справі №6-65цс15, де вказано, що під час вирішення подібних спорів необхідно визначити, чи не спрямовані правові акти індивідуальної дії голови державної адміністрації на розпорядження землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву, на що переконливо вказують факти, викладені у позовній заяві.

Таким чином, Обухівська районна державна адміністрація не була наділена повноваженнями, щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення загальною площею більш ніж 1 га, яка перебувала у державній власності та у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», ураховуючи, що передача у власність, надання у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, відповідно до ст.27 Лісового кодексу України, ст.149 Земельного кодексу України належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин, тоді як жодних дій щодо вилучення чи зміни цільового призначення спірних земель Кабінетом Міністрів України не вчинялося, а спірні земельні ділянки вибули з володіння власника - держави - поза його волею.

Таким чином, оскільки на момент видачі оскаржуваних розпоряджень, уповноваженим Земельним кодексом України органом рішення про зміну категорії спірних земель за цільовим призначенням з лісогосподарського на сільськогосподарське не приймалось, вказане, відповідно до положень ст.21 Земельного кодексу України, є підставою для визнання цих розпоряджень недійсними.

Аналогічна правова позиція щодо можливості надання громадянам земель для ведення особистого селянського господарства виключно з категорії земель сільськогосподарського призначення викладена у постанові Верховного Суду України від 13.11.2013 у справі № 6-123цс13.

Враховуючи вище наведене колегія суддів вважає, що порушення Обухівською державною адміністрацією, вимог земельного та лісового законодавства при вилученні, зміні цільового призначення та передачі у власність відповідачам фізичним особам земельних ділянок із земель державної власності знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Проте, судовою колегією, із матеріалів справи встановлено, що 12 листопада 2015 року відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності (т.1 а.с.238-240).

Заява обґрунтовувалась тим, що дійсно в ст.268 ЦК України існувала норма щодо непоширення позовної давності на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, яким порушено право власності або інше речове майно.

Відповідно до ч.2 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року, відповідний пункт зі ст.268 ЦК України, виключено. Враховуючи вище наведене, відповідач вважає, що прокурором, на день подання позову, пропущений строк позовної давності.

Відповідно до вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч.4 ст.267 ЦК України. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Загальний строк позовної давності відповідно до ст.257 ЦК України становить 3 роки. Відповідач подав суду заяву про застосування судом позовної давності при вирішенні судом спору по суті. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно вимог ч.1 ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких, надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2,4,7 та 11 до Конвенції» N475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації, п.570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства, п.51).

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно повязані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Згідно із ч.2 ст.45 ЦПК України прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

За змістом ч.1 ст.46 ЦПК України органи, які відповідно до ст.45 цього Кодексу, звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють.

Отже, норми, установлені ч.1 ст.261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів; перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатися про порушення інтересів держави.

Крім того, в своїй постанові від 16 грудня 2015 року, справ №6-2510 цс15 вказав, що за результатами розгляду справи №6-68цс15 Верховний Суд України в складі судових палат у цивільних та господарських справах прийняв постанову від 16 вересня 2015 року, в якій вказав, що статтею 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України (в редакції до набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Піддавши аналізу, пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, Верховний Суд України сформував правовий висновок, відповідно до якого зазначена норма спрямована на захист власників та інших осіб, які мають речові права на майно, від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування, відтак, не може поширюватися на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави.

Вказана правова позиція Верховного Суду України стосувалася спірних правовідносин, які виникають із оскарження державою правових актів органів державної влади, та ґрунтувалася на тому, що держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

У даній цивільній справі вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Враховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з доводами позивача про те, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо за результатами перевірки законності розпоряджень місцевих адміністрацій, прийнятих упродовж 2007-2008 років, проведеної на підставі листів звернення ДП»Київське лісове господарство» від 18.03.2015 року (а.с.11).

Відповідно до вказаних норм Цивільного Кодексу України право прокурора на предявлення позову виникло у 2007 році, коли йому стало відомо про відчуження земельних ділянок органами державної влади. Строк позовної давності за цими вимогами сплив у 2010 році.

Прокурором не заявлено клопотання про поновлення строків та не надано суду доказів поважності пропуску позовної давності.

Відповідно до постанови від 01 липня 2015 року за №6-178цс15 Верховного Суду України за змістом статей 256,261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом, тощо.

Процесуальні права прокурора, як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Враховуючи вище наведене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відому у задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Керуючись ст.ст.209,218,303,307,309,314,315 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити . Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 лютого 2016 року скасувати та ухвалити по справі нове .

Відмовити у задоволенні позову Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді