АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено декілька договорів банківського вкладу, зокрема: 03 квітня 2013 року - договір №SAMDN7023 на суму 21800,00 євро, строком на 184 дні, тобто до 03 жовтня 2013 року з виплатою 7% річних на суму вкладу; 27 березня 2014 року договір №SAMDNWFD400 на суму 100 000,00 грн. строком на 6 місяців, до 27 липня 2014 року з виплатою 18% річних на суму вкладу. За умовами даних договорів їхня дія подовжується на той самий строк, якщо від вкладника не надійшла заява про повернення суми депозиту. ОСОБА_2 звернуся на адресу відповідача з нотаріально посвідченими заявами про відсутність наміру продовження дії зазначених договорів та вимогою виплати всіх грошових коштів за договорами разом із нарахованими відсотками, проте такі заяви були залишені без задоволення, грошові кошти не були виплачені позивачу.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором банківського вкладу №SAMDN7023 від 03 квітня 2013 у розмірі 21800,00 євро та 7% річних у розмірі 80371,96 грн., що в гривневому еквіваленті становить 590696,88 грн., та за договором банківського вкладу №SAMDNWFD400 від 27 березня 2014 року - суму у розмірі 714696,88 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 було відмовлено, з чим позивач не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Із позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що 03 квітня 2013 року між сторонами було укладено договір банківського вкладу №SAMDN7023 на суму 21800,00 євро строком на 184 дні, тобто до 03 жовтня 2013 року, з виплатою 7% річних на суму вкладу.

Також, 27 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено ще один договір банківського вкладу №SAMDNWFD400 на суму 100000,00 грн. строком на 6 місяців, тобто до 27 липня 2014 року, з виплатою 18% річних на суму вкладу.

За умовами вказаних договорів банківського вкладу, зазначено, що їх дія продовжується на той самий строк, якщо від вкладника не надійшла заява про повернення суми депозиту.

07 липня 2015 року позивач поштовим звязком звернуся на адресу відповідача з нотаріально посвідченими заявами про відсутність наміру продовження дії договорів банківського вкладу №SAMDN7023 від 03 квітня 2013 року та №SAMDNWFD400 від 27 березня 2014 року, де зазначив вимогу щодо перерахування всіх грошових коштів за договорами разом із нарахованими відсотками на інший рахунок до іншого банку. Дана заява була залишена ПАТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався нормами ЦПК України та виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження внесення грошових коштів за вказаними договорами банківського вкладу, а також наявності грошових коштів на відповідному банківському рахунку, відкритому на імя позивача в ПАТ КБ «Приватбанк».

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права є безпідставними та необґрунтованими, зокрема, щодо повної доведеності факту укладання договорів банківського вкладу та наявності коштів на відповідних рахунках, зазначаючи при цьому про наявність копій листів до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогами щодо повернення депозитних коштів та банківських виписок по гривневих рахунках.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, оскільки з огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно змісту положень ст. 1059 ЦК України, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Тобто, договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми, що повинно підтверджуватися відповідними документами.

Пунктом 10.1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року №492, передбачено, що після укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вкладний (депозитний) рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ 01 червня 2011 року №174, банк зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп "вечірня" чи "післяопераційний час"), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Наявність в матеріалах справи копії договору банківського вкладу та листів до ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтверджують факт внесення грошових коштів за договорами банківського вкладу №SAMDN7023 від 03 квітня 2013 року та №SAMDNWFD400 від 27 березня 2014 року, оскільки відсутні будь-які платіжні квитанції або інші документи, які є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, у відповідності до положень, передбачених нормативно-правовими актами України. Ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції оригінали документів, на які позивач посилається в обґрунтування вимог, надано не було. Сума депозитного вкладу, яку позивач просить стягнути з відповідача нічим обєктивно не підтверджена, належного розрахунку до суду не надано.

Отже, проаналізувавши вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», у звязку із відсутністю належних та допустимих доказів, які слугували б підставою для стягнення грошових коштів з відповідача.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_3