Справа № 130/1523/16-ц Провадження № 22-ц/772/3434/2016Головуючий в суді першої інстанції Саландяк О. Я.
Категорія 30Доповідач Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Він-ницької області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Берегового О.Ю.,

за участі секретаря Торбасюк О.І., розглянувши у відкритому судовому засі-данні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про

визнання відсутності спільної сумісної власності, визнання

відсутності особистої власності, стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жме-ринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

07 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся у Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області зі зміненим позовом до ОСОБА_3 про визнання відсутності спільної сумісної власності, визнання відсутності особистої влас-ності, стягнення коштів у відшкодування моральної школи в сумі 50 тисяч гри-вень, посилаючись на наступні обставини. Будь-яке майно, житло по АДРЕСА_1 було придбане за особисті кошти позивача. Шлюб між сторонами у справі розірваний у 2013 році. До цього року ОСОБА_2 придбав нерухоме майно. Крім цього, існує заповіт на доведення його твер-джень. Не дивлячись на це, ОСОБА_3 вважає, що має право на частину майна як колишнє подружжя. Через таку обставину ОСОБА_2 просив суд позов задоволити, а також стягнути з відповідачки на його користь 50 тисяч гривень у відшкодування завданої моральної шкоди ( а. с. 1, 34 ).

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, стяг-нуто з нього на користь держави 551,20 гривню судового збору (а.с. 57, 59-62).

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції від 10 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному порядку, просить дане заочне рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позов-них вимог ( а. с. 66 ).

Ухвалою судді Апеляційного суду Вінницької області від 25 жовтня 2016 року клопотання ОСОБА_2 щодо звільнення його від сплати судового збо-ру у зв'язку з апеляційним оскарженням рішення суду першої інстанції задово-лене частково ( а. с. 68 ), йому відстрочено сплату судового збору до вирішення справи судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізу-вавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтова-ність оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до норм статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути за-конним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сто-рони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам, воно є законним, об'єктивним і справедливим.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований і проживає по АДРЕСА_1 правовстановлюючі документи на житловий будинок, зе-мельну ділянку відсутні. Позивач порушує питання стосовно відсутності у від- повідачки ОСОБА_3 будь-яких прав як колишнього подружжя на наявне майно по місцю йогопроживання.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої ін-станції керувався нормами статей 15, 16 ЦК України, 18, 57, 60, 61 СК України, врахував норми КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року, Закону Укра-їни «Про власність», що регулював правовідносини між сторонами у справі в період 1991-2007 років, роз'яснення, викладені у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», та прийшов до висновку, що ОСОБА_2 обраний невірний спосіб захисту своїх майнових інтересів з підстав незаконного проникнення відповідачки до житла; на під-ставі норм матеріального права суд визнав доводи позивача такими, що не грунтуються на законі, не відповідають положенням щодо їх належності і до-пустимості.

Також суд з посиланням на норми статей 23, 1167 ЦК України, роз'яснення постанови Племуну Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди», дав правову оцінку позову ОСОБА_2 в частині відшкодування завданої йому ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 50 тисяч гривень та визнав недоведеними позивачем протиправність дій відповідачки як обов'язко-вої умови заподіяння нею заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуючи заочне судове рішення від 10 жовтня 2016 року, ОСОБА_2 в окремій заяві від 07 листопада 2016 року до суду апеляційної інстанції «зняв» власну вимогу до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди в сумі 50 тисяч гривень. Проте, враховуючи, що ОСОБА_2 не відмовився від окре-мої своєї позовної вимоги, а «зняття» вимоги не можна прирівнювати до від-мови від позову чи клопотання про залишення її без розгляду, то у відповід-ності з нормами статей 205, 207, 310 ЦПК України суду апеляційної інстанції належить дати оцінку оскаржуваному судовому рішенню на предмет його за-конності й обгрунтованості у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції, вирі-шуючи дану справу, неуважно вивчив його доводи і надав їм неправильну оцінку. На думку апелянта, строки позовної давності в обох сторін у справі на поділ майна, визнання права власності на майно закінчилися, тому його турбує питання спадщини на належне, за його твердженням, йому особисто майно.

З доводами апеляційної скарги погодитися не можна, вони не спростовують обгрунтованих мотивів оскаржуваного судового рішення, яке слід визнати за-конним й обгрунтованим, таким, що відповідає тим нормам матеріального права, що регулюють наявні, визначені самим позивачем, правовідносини між сторонами у справі.

Стосовно клопотання ОСОБА_2 про звільнення його від сплати судово-го збору за подання апеляційної скарги на заочне рішення суду від 10 жовтня 2016 року, то колегія суддів, повертаючись до вирішення цього питання згідно судової ухвали від 25 жовтня 2016 року про відстрочення апелянтові оплати судовим збором апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність за-конних підстав для задоволення такого клопотання.

При цьому колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що позивач отримує пенсію в сумі 1130,00 гривень, забезпечений житлом, користується присадибною земельною ділянкою, яка згідно заяви до суду ОСОБА_3 становить площу 0,70 га, де ростуть горіхові, фруктові дерева. Повнолітній син на виконання судового рішення щомісячно сплачує на утримання позивача ви-значений розмір аліментів.

Колегія суддів апеляційного суду підкреслює, що суд першої інстанції стяг-нув з позивача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 гривні лише з позов-ної вимоги про відшкодування майнової шкоди, фактично звільнивши ОСОБА_2 від сплати судового збору за дві вимоги немайнового характеру.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає доцільним і справедливим стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 110% від ви-значеного судом першої інстанції розміру судового збору у відповідності до норм Закону України «Про судовий збір», тобто 606,32 гривень. При цьому для відома ОСОБА_2 слід підкреслити, що ним повинен був би сплачуватися судовий збір у розмірі 110% від 1653,60 гривень. Тому, колегія суддів знайшла можливим клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати в дохід держа-ви судового збору задоволити лише частково.

Отже, з доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 погодитися не можли-во, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції, викладе-них у заочному рішенні від 10 жовтня 2016 року.

Статтею 303 ЦПК України встановлені межі розгляду справи апеляційним судом, який перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої ін-станції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апе-ляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстан-ції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального пра-ва. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з од-них лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, мешканця АДРЕСА_1, на ко-ристь держави 606,32 гривень ( шістсот шість гривень 32 коп. ) судового збору у зв'язку з апеляційним оскарженням заочного рішення суду першої інстанції. Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошен-ня, однак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціа-лізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча:/підпис/

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом: