_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/1425/13-ц
Провадження № 4-с/520/153/16
УХВАЛА

про задоволення скарги

14.11.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті ОСОБА_1 справу за скаргою ОСОБА_2 на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області під час виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2013 року у справі № 520/1425/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

02.11.2016 року представник скаржника ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області; скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2, накладений постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відсудження ВП № 40346380 від 22.10.2013 року.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в рамках виконавчого провадження № 40346380 з виконання виконавчого листа № 520/1425/13-ц, виданого Київським районним судом м. Одеси від 11.10.2013 року, постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 22.10.2013 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 та заборонено здійснювати його відчуження.

26.11.2013 року виконавче провадження було завершено на підставі п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ повернуто стягувачу.

Крім того, скаржник зазначає, що 24.02.2014 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2013 року скасовано, а 14.05.2014 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» про визнання договору поруки припиненим залишено без розгляду з підстав врегулювання спірних відносин в позасудовому порядку.

Однак, арешт накладений постановою державного виконавця на все майно боржника від 22.10.2013 року по закінченню виконавчого провадження не знятий, що в свою чергу порушує його права.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Сторони по справі у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили,заяв та клопотань від них до суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ч. 1 ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У судовому засіданні встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 520/1425/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2013 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_2 як солідарних боржників на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» заборгованість за кредитним договором № ML-506/008/2008 від 16 квітня 2008 року у розмірі 6 472 401, 68 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 1720, 50 гривень з кожного.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

11.10.2013 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №520/1425/13-ц про примусове виконання вищевказаного рішення суду в частині боржника ОСОБА_2.

Згідно п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

При примусовому виконанні ВП № 40346380 вищевказаного виконавчого листа, 22.10.2013 року головним державним ОСОБА_1 відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області було винесено постанову, якою накладено на все майно, що належить ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2, та ч. 3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

26.11.2013 року виконавче провадження було завершено на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий документ повернутий стягувачу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними

Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі),який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Також суд бере до уваги, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2014 року було скасовано заочне рішення від 13 серпня 2013 року по цивільній справі №520/1425/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В подальшому ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2014 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічний позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» про визнання договору поруки припиненим - було залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження закінчується у разі скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до ч. 1 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Згідно з ч. 4 ст. 82 Закону, рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Згідно частин 1,2 ст. 384 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Слід враховувати той факт, що за правилами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено в п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За приписами ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені обставини, суд доходить висновку, що скарга ОСОБА_2 є законною та обґрунтованою, а від так підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 383-387 ЦПК України, ст.ст. 11, 82, 85 Закону України «Про виконавче провадження» суд,

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_2 на дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області під час виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2013 року у справі № 520/1425/13-ц за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРІНГ УКРАЇНА» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Скасувати арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2, накладений постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_1 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відсудження ВП № 40346380 від 22.10.2013 року.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста ОСОБА_1 апеляційної скарги протягом пяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя Куриленко О. М.