У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Голосіївський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову зазначав, що відповідно до договору дарування від 07 березня 2013 року ОСОБА_2 подарувала йому 36/100 частини зазначеної квартири. Після укладення зазначеної угоди відповідач продовжує користуватися цією квартирою, зареєстрована в ній, витрат на її утримання та за комунальні послуги не несе, чим перешкоджає йому в користуванні його власністю, а тому він, як власник цього нерухомого майна, має право вимагати усунення будь-яких перешкод у його користуванні.

Посилаючись на наведене та з підстав ст. ст. 72, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 321, 391, 405 ЦК України, просив суд задовольнити його вимоги.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову ОСОБА_3

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Розглядаючи справу, апеляційний суд правильно встановив, що ОСОБА_3 є власником 36/100 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 07 березня 2013 року, а відповідач - попереднім власником.

Також апеляційний суд правильно виходив із того, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування і розпорядження майном, та дійшов правильного висновку, що правовим наслідком припинення права власності на майно внаслідок його відчуження, є і припинення (втрата) права користування цим майном, а тому є підстави для застосування ст. 391 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, а також, встановивши всі обставини, які мають значення для вирішення справи, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин ст. ст. 71, 72, ЖК Української РСР, ст. 405 ЦК України є помилковими. Так, як ст. 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї протягом шести місяців, а ст. 72 ЖК Української РСР визначає порядок визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду внаслідок їх відсутності понад встановлені строки, у той час, як ст. 405 ЦК України передбачає право членів сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, на користування цим житлом і підставу втрати цього права членами сім'ї у разі їх відсутності без поважних причин понад один рік та не стосується права користування житлом колишнім власником.

Таким чином, зазначені вище норми не підлягають застосуванню судом при вирішення цього спору, так як відповідач не є членом сім'ї позивача чи наймачем спірної квартири.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Голосіївський районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду м. Києва від 02 лютого 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В. Ступак