У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Колодійчука В.М., Ступак О.В,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної пенітенціарної служби України, Бердичівської виправної колонії № 70, третя особа - Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирський області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є засудженим та відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Бердичівській виправній колонії № 70. 27 травня 2014 року йому було присвоєно ІІІ групу інвалідності ЛТК, діагноз - цукровий діабет II тип, інсулінозалежний, про що зроблено відповідний запис в медичній книжці.

Під час відбування покарання у Бердичівській виправній колонії № 70 ОСОБА_4 не надавалось належним чином необхідне лікування, обстеження та діагностика. При перебуванні на лікуванні у 2014 року в Стрижавській виправній колонії № 81 у нього було виявлено інфільтративний туберкульоз верхньої долі лівої легені, який виник внаслідок не надання медичними працівниками Бердичівській виправної колонії № 70 належного лікування на початкових стадіях цієї хвороби.

Внаслідок зазначених дій відповідачів, позивачу встановлено II групу інвалідності на 1 рік та згідно довідки МСЕК від 8 травня 2015 року зазначено, що він потребує подальшого лікування в умовах туберкульозної лікарні та постійного диспансерного нагляду лікаря - ендокринолога. Оскільки бездіяльність відповідачів спричинила ушкодження його здоров'я, позивач просив стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 60 000 грн, заподіяну ушкодженням здоров'я.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 9 грудня 2015, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_6 від 25 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2016 року № 63/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відрядженням судді Юровської Г.В., у результаті чого 10 травня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Дьоміній О.О.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність прийняття до провадження указаної справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

В постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, а саме в п. 3, визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов вірного висновку, що позивачем не доведено факту бездіяльності з боку відповідачів в результаті якою позивачу могло бути заподіяно ушкодження здоров'я.

Крім того, судами вірно зазначив, що під час проведення рентгенологічного обстеження легень у засудженого ОСОБА_4 виявилися щільні вогнища на верхівках легенях, що свідчить про те, що позивач перехворів на туберкульоз до прибуття в Бердичівську виправну колонію №70.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.О. Дьоміна
В.М. Колодійчук О.В. Ступак