АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7694/2016 Головуючий у суді першої інстанції - БатринО.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Сливка А.В.,

за участю:

представник позивача ОСОБА_3,

представника відповідача

ТОВ «ІНТЕРОКО» Оніпко П.О.,

представника відповідача

ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРОКО», ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним на майбутнє та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ІНТЕРОКО», ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним на майбутнє та виселення.

Свої вимоги мотивував тим, що нежитлове приміщення площею 217 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_10 отримала у березні 2006 року, тобто в період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_10 у зареєстрованому шлюбі. Проте, 03.05.2012 відповідачем ОСОБА_5 як фізичною особою-підприємцем та відповідачем ТОВ «ІНТЕРОКО» укладено договір оренди вказаного нежитлового приміщення без відому та згоди позивача, хоча подружжя продовжувало перебувати у зареєстрованому шлюбі. Строк дії договору визначено 30.03.2014. Оскільки шлюб між ОСОБА_5 рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2014 розірвано, вказане нежитлове приміщення є спільною власністю подружжя, відповідач ТОВ «ІНТЕРОКО» надалі продовжує ним користуватись, то позивач просив визнати недійсним на майбутнє після 30.03.2014 договір оренди від 03.12.2012 № 03/05/12 та виселити вказане ТОВ «ІНТЕРОКО» з нього.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07.04.2016 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вважає, що висновок суду щодо відсутності у чинному законодавстві вимоги про визнання недійсним договору на майбутнє не відповідає дійсності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували за її безпідставністю і необґрунтованістю та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними і недоведеними.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що нежитлове приміщення площею 217 кв.м. по АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_5 отримала у березні 2006 року (а.с. 12), тобто в період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_10 у шлюбі.

З травня 2012 року відповідачем ОСОБА_5 як фізичною особою-підприємцем та відповідачем ТОВ «ІНТЕРОКО» укладено договір оренди вказаних нежитлових приміщень № 03/05/12, відповідно до якого ФОП ОСОБА_5 передала в оренду ТОВ «ІНТЕРОКО» частину нежитлового приміщення площею 82,75 кв.м., що є частиною нежитлового приміщення площею 217 кв.м. по АДРЕСА_1 зі сплатою орендної плати в розмірі 60 000 грн. на строк до 30.03.2014 (а.с. 13-20).

Крім того, 01.08.2014 між ФОП ОСОБА_8 та ТОВ «ІНТЕРОКО укладено договір суборенди № 01/08/14, відповідно до якого ФОП ОСОБА_8 передала в суборенду ТОВ «ІНТЕРОКО» частину нежитлового приміщення площею 85,0 кв.м., що є частиною нежитлового приміщення площею 217 кв.м. по АДРЕСА_1 строком до 06.06.2016.

Отже, договір оренди від 03.05.2012, який позивач просить визнати недійсним на майбутнє після 30.03.2014, припинив свою дію в порядку ст. 598 ЦК України 30.03.2014.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 стверджував, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, однак таке твердження спростовується наступним.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції ухвалив рішення яким повністю відмовив позивачу у задоволенні позову, тобто жодна позовна вимога не була задоволена, відтак суд не міг вийти та не вийшов за межі позовних вимог. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що ті обставини, які апелянт вважає такими, що свідчать про вихід суду за межі позовних вимог викладені в мотивувальній частині оскаржуваного рішення і є нічим іншим як фактами, встановленими під час розгляду справи по суті та зазначені в рішенні в силу вимог статті 215 ЦПК України.

Також апелянт посилався на наявність у чинному законодавстві України правових підстав для визнання правочину недійсним на майбутнє, тобто про визнання недійсним неіснуючого (неукладеного) правочину. В обґрунтування вказаного апелянт посилався на приписи ч. 2 ст. 236 ЦК України та на ч. 3 ст. 207 ГК України стверджуючи що саме зазначені норми містять в собі підстави визнання правочинів недійсними на майбутнє.

Вказане твердження є безпідставним та таким що суперечить чинному законодавству України з огляду на наступне.

З аналізу вищезазначених вище норм вбачається, що вони регулюють правовідносини, що виникають у випадку визнання правочину, що існував на момент ухвалення судового рішення (вчиненого правочину) недійсним і не містять жодного посилання на те, що у відповідності до них неукладений (невчинений) правочин має або може бути визнаний недійсним.

Так приписи ч. 2 ст. 236 ЦК України визначають лише наслідки визнання вчиненого правочину недійсним. Такими наслідками є припинення можливості настання (виникнення) у сторін договору, у майбутньому прав та обов'язків визначених договором який був визнаний недійсним.

Аналогічними є приписи ст. 207 ГК України, які також визначають наслідки визнання правочину недійсним і в жодному разі не є правовою підставою для визнання правочинів недійсними тим більше не вчинених правочинів - на майбутнє.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Враховуючи викладене, зазначені в апеляційній скарзі норми Цивільного і Господарського кодексів України, не могли та не можуть бути застосовані при вирішенні спору у даній справі, а висновок суду першої інстанції, викладений в оскаржуваному рішенні, що до відсутності у чинному законодавстві України вимог (підстав) для визнання недійсним правочинів на майбутнє є законним і обґрунтованим.

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому слід зазначити, що наведені доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І.Оніщук

Судді Л.Д.Українець

В.А.Шебуєва