Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 2-1298/2007Головуючий у 1-й інстанції Махіборода Н.О.
№22-ц/778/1456/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року за заявою ОСОБА_5 про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2007 року

у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, померлої 04.08.2015р., та ОСОБА_8 міської ради про визнання права власності на 39/100 часток в житловому будинку

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_7 звернулась до суду із вищезазначеною заявою (а.с.75-77), в якій просила переглянути у звязку з нововиявленими обставинами рішення Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 19 липня 2007 року у цій справі, скасувати його, в задоволенні вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 міської ради про визнання права власності на 39/100 часток в житловому будинку відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї заяви зазначала, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25.02.2015 року (а.с.78-80) скасовано рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2006р. в іншій цивільній справі за позовом Долі Н.І. та Дегтярьової І.В. до Нагорного В.І., Нагорного Г.В. та Нагорної З.С., померлої 04.08.2015р., та Запорізької міської ради про встановлення ідеальних часток в житловому будинку за вищевказаною адресою, та апеляційним судом ухвалено нове рішення, яким позивачкам було відмовлено у позові. Оскільки, судом встановлено, що житловий будинок № 33 по вул. Платова в місті Запоріжжі складається із двох квартир в одноповерховому житловому будинку: кв.№1, яка належить на праві власності Доля Н.І. та Дегтярьовій І.В. в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.03.1994р., виданого ВАТ ЗП «Агро-Техсервіс», та кв.№2, яка належить на праві власності Нагорному В.І., Нагорному Г.В. та Нагорній З.С., померлій 04.08.2015р., по 1/3 частки квартири кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.02.1999р., виданого ВАТ ЗП «Агро-Техсервіс». Тобто, відповідно до вимог Закону України «Про власність» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», квартири у житлових будинках, які були приватизовані, є самостійними обєктами власності, а не часткою у спільній власності всіх наймачів, які мешкають у будинку. Тобто, дві квартири в одноповерховому житловому будинку № 33 по вул. Платова в м. Запоріжжі, а саме: кв.№1, яка належить позивачкам, та кв.№2, яка належить відповідачам, є окремими одна від одної і надані були для проживання різним сімям, тому, визначати частки між ними, як між співвласниками, є незаконним. При вищевикладених обставинах, визнання права власності на ці визначені частки, а саме: за Доля Н.І. та Дегтярьовою І.В. на - 39/100 часток житлового будинку, а за Нагорними 61/100 частка будинку, за рішенням суду у цій справі від 19 липня 2007 року також є незаконним.

Після смерті ОСОБА_7, померлої 04.08.2015р., тільки ОСОБА_5 успадкував її долю у праві власності на 1/3 частку кв.№2 в буд. № 33 по вул. Платова в м. Запоріжжі, так як ОСОБА_6, який є батьком ОСОБА_5 та чоловіком ОСОБА_7, відмовився від спадку, надавши про це письмову заяву до нотаріуса. Крім того, ще один син ОСОБА_7 ОСОБА_9, громадянин ОСОБА_10, який мешкає в м. Тольятті Самарської області, також, надав до нотаріуса заяву про відмову від спадкування майна після смерті матері (а.с.133-146, 161-166).

Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті 04.08.2015 року ОСОБА_7, який прийняв спадщину, є ОСОБА_5, який є відповідачем у цій справі та також є правонаступником вищезазначеного заявника відповідача ОСОБА_7, оскільки відносини допускають правонаступництво, що було встановлено судом першої інстанції, який правильно ухвалою від 29 січня 2016 року відмовив у задоволенні клопотання позивача ОСОБА_4 та представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3 про закриття провадження у цій справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України за заявою ОСОБА_7 про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2007 року (а.с.169).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року (а.с.171), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 лютого 2016 року (а.с.211), заяву ОСОБА_5 про перегляд рішення суду у звязку з нововиявленими обставинами задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2007 року у цій справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, померлої 04.08.2015р., та ОСОБА_8 міської ради про визнання права власності на 39/100 часток в житловому будинку скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, померлої 04.08.2015р., та ОСОБА_8 міської ради про визнання права власності на 39/100 часток в житловому будинку відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивачі ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі (а.с.222-229) просили рішення суду першої інстанції від 29 січня 2016 року за заявою ОСОБА_5 про перегляд рішення суду у цій справі у звязку із нововиявленими обставинами скасувати, ухвалити нове рішення, яким рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2007 року у цій справі залишити без змін.

ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_11 подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивачів.

У судове засідання 28 квітня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_8 міської ради не зявились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажними причини неявки вищезазначених всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у цій справі, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_6 та представника заявника - відповідача ОСОБА_5 за дорученням (а.с.250) ОСОБА_11

Оскільки, в силу вимог ст. 305 ч.2 ЦПК України неявка осіб або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивачів ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи заяву заявника про перегляд рішення суду першої інстанції у цій справі у звязку з нововиявленими обставинами, скасовуючи останнє та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову позивачів, керувався ст.ст. 10, 60, 212-215, 218, 361, 365 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доказаності заяви заявника, скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення у цій справі, що підлягає перегляду, що у свою чергу є підставою для перегляду рішення у цій справі у звязку з нововиявленими обставинами, скасування останнього з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову позивачів.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачі у цій справі в обґрунтування свого позову посилались на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року в іншій цивільній справі за участю тих самих осіб, яким було встановлено частки на будинок № 33 по вул. Платова у м. Запоріжжі, де ОСОБА_2, ОСОБА_4 належить 39/100 частин будинку, або 39/200 кожному, а ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 61/100 частин будинку або по 61/300 кожному.

Саме це рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2006 року в іншій цивільній справі за участю тих самих осіб стало підставою для задоволення позову позивачів у цій справі та ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2007 року у цій справі, яким визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_4 право власності на 39/100 часток житлового будинку № 33 по вул. Платова в м. Запоріжжі або 39/200 кожному.

Однак, рішення суду, яким закінчено розгляд справи, що набрало законної сили, може бути переглянуто у звязку з нововиявленими обставинами (ч. 1 ст. 361 ЦПК України).

В силу вимог ст. 361 ч. 2 п. 3 ЦПК України підставою для перегляду рішення у звязку з нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення, що підлягає перегляду.

Судом першої інстанції було правильно встановлено у цій справі, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 грудня 2016 року в іншій цивільній справі, яке було підставою для ухвалення рішення у цій справі, що підлягає перегляду, було скасовано рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 лютого 2015 року (а.с.78-80), яке набрало законної сили з моменту його проголошення та було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року (а.с.108-109).

В силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так,вищезазначеним рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25.02.2015 року в іншій цивільній справі за участю тих самих осіб було встановлено, що житловий будинок № 33 по вул. Платова в м. Запоріжжі складається із двох квартир в одноповерховому житловому будинку: кв.№1, яка належить на праві власності Доля Н.І. та Дегтярьовій І.В. в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.03.1994р., виданого ВАТ ЗП «Агро-Техсервіс», та кв.№2, яка належить на праві власності Нагорному В.І., Нагорному Г.В. та Нагорній З.С., померлій 04.08.2015р., по 1/3 частки квартири кожному на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.02.1999р., виданого ВАТ ЗП «Агро-Техсервіс». Посилання позивачок та їх представника на те, що визначення їх ідеальної долі у праві власності на вищевказаний будинок жодним чином не стосується відповідачів та не обмежує їх право власності на житло у будинку, є неправомірним. Оскільки, відповідно до вимог Закону України «Про власність» та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», квартири у житлових будинках, які були приватизовані, є самостійними обєктами власності, а не часткою у спільній власності всіх наймачів, які мешкають у будинку. За таких обставин, вимоги Доля Н.І. , Дегтярьової (Слюсь) І.В. про встановлення ідеальних часток у будинку, що фактично змінюють свідоцтва про право власності на квартири, які видані у відповідності до Законів України «Про власність», «Про приватизацію державного житлового фонду», є безпідставними і такими, що суперечать вимогам законодавства.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивачок у цій справі про визнання права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на 39/100 часток або по 39/200 кожному у житловому будинку № 33 по вул. Платова в м. Запоріжжі, визначені раніше за рішенням суду від 14.12.2006 року, яке скасовано, також є безпідставним та таким, що суперечить вимогам законодавства, а тому рішення суду першої інстанції у цій справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами про відмову у позові позивачів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Суд першої інстанції мав право допустити відповідача ОСОБА_5 я якості правонаступника заявника відповідача ОСОБА_7, яка померла 04 серпня 2015 року (а.с.137), тобто вже прийняття у березні 2015 року до розгляду судом першої інстанції її заяви про перегляд рішення суду першої інстанції від 19 липня 2007 року у цій справі у звязку з нововиявленими обставинами.

Оскільки, ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем після смерті 04.08.2015 року ОСОБА_7, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, у тому числі у вигляді 1/3 частини АДРЕСА_1, своєчасно подавши нотаріусу відповідну заяву про прийняття цієї спадщини, та вказані правовідносини у цій справі допускають правонаступництво.

Підстави для закриття провадження у цій справі у звязку із смертю 04.08.2015 року заявника відповідача ОСОБА_7 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 205 ЦПК України були відсутні при вищевикладених обставинах.

Тому, суд першої інстанції правильно відмовив позивачам у цій справі в задоволенні їх клопотання про закриття провадження у цій справі у звязку з нововиявленими обставинами ухвалою від 29 січня 2016 року, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду у цій справі, а заперечення на неї включені до апеляційної скарги на рішення суду, яка є предметом апеляційного перегляду на теперішній час у цій справі.

Доводи апеляційної скарги позивачів є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивачів, висловлену ними в їх позові у цій справі, яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивачів від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивачі не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивачів, як осіб, які подали апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи; рішення суду першої інстанції, ухвалене за результатами розгляду заяви про перегляд рішення суду першої інстанції у цій справі у звязку з нововиявленими обставинами, є законним та обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених останніми у цій справі судових витрат, тому це питання не було предметом апеляційного перегляду у цій справі, та може бути вирішено у подальшому за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у цій справі, в порядку ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачам у задоволенні їх апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції за результатами розгляду заяви у звязку з нововиявленими обставинами у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок відповідачів судових витрат у вигляді судового збору за подачу цієї апеляційної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 січня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1ОСОБА_12ОСОБА_13