Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/6583/13Головуючий у 1-й інстанції Бойко О.Ю.
Пр. № 22-ц/778/4355/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орджонікідзевський районний відділ у місті Запоріжжя УДМС в Запорізькій області про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення без надання іншого житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача, який у подальшому уточнив (а.с. 57) та в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, які чинить ОСОБА_2, наступним чином: визнати відповідача такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою, а також виселити відповідача із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана ним у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М. Згідно із п.6.1 зазначеного договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2013 року продавець зобов'язаний звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку та передати покупцю ключі від квартири та технічну документацію на неї. Відповідачем було передано йому технічний паспорт на квартиру, після чого ОСОБА_3 уклав із МКП «Основаніє» ряд договорів, а саме: договір про надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території від 04.03.2013 року, договір із ПАТ «Запоріжгаз» про надання послуг із електропостачання від 05.03.2013 року, а також договір із ВАТ «Запоріжжяобленерго» про користування електричною енергією від 13.03.2013 року. Після підписання договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 із проханням не заселятися до квартири до квітня - місяця 2013 року, поки вона не купить собі інше житло, а саме житловий будинок за містом, після чого пообіцяла виписатися із належної позивачеві квартири. У порушення вимог договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2013 року, ОСОБА_2 своєї обіцянки не виконала, добровільно із квартири не виселилася, з реєстрації не знялася, а також не віддає ключі від вхідних дверей до квартири та не впускає у вищевказану квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року (а.с. 96-97) позов позивача у цій справі задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловою квартирою за адресою: вул. Правди/АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_2 з займаної квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Знято ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 114,70 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 106-108) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову позивача у цій справі відмовити.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 грудня 2015 року (а.с. 121) у відкритті апеляційного провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_2 було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року (а.с. 161-162) ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 грудня 2015 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20 вересня 2016 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції у цій справі відкрито (а.с. 165), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.167).

Позивач через канцелярію подав апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (а.с. 174-176).

У судове засідання 15 листопада 2016 року представник третьої особи у цій справі не з'явився, третя особа була належним чином повідомлена про час і місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с. 171), клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання представника третьої особи та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила розглядати дану справу у даному судовом у засіданні за відсутністю останнього за присутністю сторін - відповідача ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, як осіб, які беруть участь у справі, у тому числі:

-відповідача ОСОБА_2, яка зазначала, що примирення сторін неможливе, вона робила спробу у судовому порядку визнати вищезазначений договір купівлі - продажу квартири із позивачем недійсним, однак їй було відмовлено у цьому всіма судовими інстанціями; позивач зняв її з реєстрації за адресою квартири на підставі оскаржуємого рішення суду у цій справі, проте вона продовжує проживати у цій квартирі і виселятись із неї не збирається;

-позивача ОСОБА_3, який зазначав, що примирення сторін неможливо, відповідач досі мешкає у квартирі, він користуватись останньою, як своєю власністю, на свій розсуд не має можливості, виконавчий лист на виконання оскаржуємого рішення суду від 13 травня 2014 року про виселення відповідача він не отримував і відповідача у примусовому порядку не виселяв, лише зняв відповідача на підставі оскаржуємого рішення з реєстраційного обліку за адресою квартири;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10 - 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі, наявності підстав для задоволення позову позивача.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи з наступного.

У відповідності зі ст.ст. 10 - 11 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить квартира № 47, яка знаходиться в будинку АДРЕСА_1. Квартира придбана ОСОБА_3 у ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М. (а.с.5-9).

Даний договір ОСОБА_2 просила визнати недійсним, звертаючись з відповідним позовом до ОСОБА_3, проте рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2013 року (а.с. 29-30), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16.01.2014 року, в задоволенні позову позивача було відмовлено.

Згідно із п. 6.1 вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири від 14.02.2013 року ОСОБА_2, як продавець, зобов'язана звільнити квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку та передати покупцю ключі від квартири та технічну документацію на неї.

Однак, як було правильно встановлено судом першої інстанції на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі, ОСОБА_2 взяті на себе обов'язки по звільненню за вищезазначеним договором не виконала, квартиру не звільнила, ключі від неї покупцю не передала, з реєстрації по місцю знаходження квартири не знялася.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_2, яка приходиться йому тіткою, в лютому 2013 року запропонувала йому купити квартиру, в якій проживає, мотивуючи це тим що хоче переїхати до своєї молодшої доньки, можливо купити будинок в селі. На таку пропозицію ОСОБА_6 погодився і придбав квартиру для свого сина - ОСОБА_3 Проте, на даний час син не може нею користуватися через те, що відповідач відмовилася звільнити квартиру та вимагає здійснити доплату, оскільки вважає, що продала квартиру дешево.

Позивачем ОСОБА_7, як власником квартири, з метою утримання та обслуговування останньої укладено ряд договорів: із МКП «Основаніє» договір про надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території від 04.03.2013 року (а.с.10-11), із ПАТ «Запоріжгаз» договір про надання послуг із електропостачання від 05.03.2013 року (а.с. 12-15), із ВАТ «Запоріжжяобленерго» договір про користування електричною енергією від 13.03.2013 року (а.с.16-17).

Власник, відповідно до ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV, реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Зняття з реєстрації місця проживання особи відповідно до ст.7 цього Закону здійснюється в тому числі і на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що при небажанні ОСОБА_2 виселятися із квартири на виконання умов укладеного нею договору у добровільному порядку порушуються права ОСОБА_3, як власника вищезазначеної квартири, а тому наявні підстави для виселення та зняття відповідача з реєстраційного обліку за рішенням суду у цій справі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену нею в її запереченнях проти позову позивача у цій справі, та яку вона вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно виходив при ухваленні рішення у цій справі із презумпції правомірності правочину - договору купівлі-продажу від 14 лютого 2013 року вищезазначеної квартири АДРЕСА_1 сторін у цій справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а, відповідно, також наявності у позивача ОСОБА_3 законного права власності на вказану квартиру, яке складається із володіння, користування, розпорядження останньої, зокрема й для власного проживання та проживання інших осіб (дівчини, з якою мешкає позивач сторінка позову 2 а.с. 2).

Оскільки, за змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу вимог ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч.1).

Відсутність посилань позивача у цій справі в його позові на ст. 383 ЦК України (права власника житлового будинку, квартири) не могло бути само по собі підставою для відмови судом у задоволенні позову позивача у цій справі, як помилково зазначає ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, та не може бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі.

Оскільки, ухвалюючи рішення, суд згідно із ч. 1 ст. 214 ЦПК України має визначати, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Також посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не можуть бути підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (ст. 119 ЦПК України).

В остаточних своїх позовних вимогах у цій справі позивач не заявляв безпосередньо вимог до відповідача про усунення перешкод у користуванні вищезазначеною квартирою, а просив саме визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування цією квартирою у зв'язку із продажем останньої та виселити останню із цієї квартири із зняттям її з реєстраційного обліку за цією квартирою, оскільки остання, як продавець, у добровільному порядку ухиляється від виконання своїх зобов'язань, передбачених п. 6.1 умов вищезазначеного договору сторін щодо купівлі - продажу останньої, за змістом яких відповідач зобов'язалась звільнити цю квартиру від речей домашньої обстановки та вжитку та передати покупцю ключі від квартири.

Відповідач ОСОБА_2 (яка приходиться далеким родичем позивачу ОСОБА_3, що підтвердив у суді першої інстанції свідок ОСОБА_6) у суді першої інстанції на час ухвалення оскаржуємого рішення у цій справі не довела, що вона була чи є членом сім'ї позивача ОСОБА_3 (як власника квартири з 14 лютого 2013 року), тому посилання ОСОБА_2 в її апеляційній скарзі на ст. 156 ЖК України (права та обов'язки члена сім'ї власника жилого будинку) в обґрунтування підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі апеляційним судом є безпідставними.

При вищевикладених встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах, право користування відповідача вищезазначеною квартирою, яке є похідним від права власності на цю квартиру, припинилось разом із припиненням права власності відповідача на цю квартиру (відчуження свого майна у вигляді зазначеної квартири відповідачем, як власником, - ст. 346 ч. 1 п. 1 ЦК України, договір купівлі-продажу від 14.02.2013 року, копія а.с. 5-6).

Позовні вимоги позивача у цій справі про виселення відповідача із квартири без надання іншого житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку за адресою останньої у цій справі є похідними за своїм змістом від первісних позовних вимог позивача до відповідача у цій справі про визнання останньої такою, що втратила право користування вищезазначеною квартирою у зв'язку із її продажем.

Тому, у разі задоволення судом первісних позовних вимог позивача у цій справі, похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі також підлягали задоволенню.

Оскільки, судом першої інстанції було правильно встановлено, що на час ухвалення рішення у цій справі відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати у вищезазначеній квартирі, у добровільному порядку виселятись не бажає, та не знялась з реєстраційного обліку за адресою цієї квартири, що було визнано сторонами у цій справі (ст. 61 ч. 1 ЦПК України) та підтверджено належними доказами в останній.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції оскаржуємим рішенням у цій справі не позбавляв ОСОБА_2 права на житло, передбаченого Конституцією України; ОСОБА_2 позбавила себе цього права раніше шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири із позивачем у 2013 році, здійснюючи своє право власності на цю квартиру на власний розсуд, а тому підстави, передбачені законом для виселення відповідача із вищезазначеної квартири за позовом позивача мали місце на час ухвалення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції у цій справі належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Крім того, судом першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України оскаржуємим рішенням було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору 126,17 (а.с.120), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне роз'яснити ОСОБА_2 її право у подальшому вирішувати питання про відстрочку виконання рішення суду першої інстанції у цій справі в порядку, передбаченому ст. 373 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.