Справа № 303/1282/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 квітня 2016 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, де третьою особою є орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачкою, та визначити місце проживання їх спільної неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 20.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3, задоволено частково. Шлюб зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, розірвано. У задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з позивачем, відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дитини та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зазначену позовну вимогу повністю. Мотивує свої вимоги тим, що рішення не відповідає обставинам справи та вимогам норм матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, відповідачка ОСОБА_3 заперечила, доводи апеляційної скарги та просила відхилити таку.

Інші сторони в судове засідання апеляційної інстанції не зявились, хоча про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, та заяви про відкладення розгляду справи, суду не надали. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, що брала участь в справі, розглянувши й дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції дав оцінку обставинам справи в контексті змісту принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, відповідно до якої малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю, та дійшов висновку про відсутність у даному випадку підстав для розлучення матері з дитиною. Даною нормою суд віддав перевагу матері, не взявши до уваги рівність, прав обох батьків, щодо дитини, що витікає із приписів ст. 141 СК України та зі змісту Конвенції про права дитини.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що згідно актового запису № 22 між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано 22.11.2008 року у виконкомі Бобовищанської сільської ради Мукачівського району (а.с.7). Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Також встановлено, що подружжя не підтримує подружніх відносин, спільне життя не склалося, сторони проживають окремо, шлюб існує формально, відповідачка не заперечувала щодо розірвання шлюбу.

Підставою, у звязку з якою виникає необхідність у вирішенні питання про місце проживання дитини, є наявність відповідного спору між батьками.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Поняття розлучення не співпадає з поняттям визначення місця проживання, оскільки батько (мати) дитини у разі визначення місця проживання дитини з матірю (з батьком) не обмежені у своєму праві на спілкування з дитиною, турботою відносно дитини та участі у вихованні дитини і можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у 6 принципі проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Вказаний принцип означає, що за загальним правилом малолітня дитина повинна проживати з матірю. Однак, існують певні обставини, які є виключенням із даного правила. Приклади таких обставин наведені в ч. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України, де передбачено, що суд або орган опіки і піклування не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Наведені обставини (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка) повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналіз зазначених статей вказує, що найголовнішими умовами при вирішенні питання з ким буде проживати дитина є наявність самостійного заробітку, відсутність зловживання спиртними та наркотичними засобами, відсутність аморальної поведінки. А вже потім береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Той із батьків, який після розірвання шлюбу бажає залишити дитину проживати із собою, у процесі судового розгляду справи повинен довести, що, виходячи із сукупності матеріальних, морально-психологічних, етичних і інших факторів, дитині буде більш комфортно (із точки зору прав і законних інтересів дитини) саме з ним.

Позивачем не наведено тих обставин, які б перешкоджали залишенню малолітнього сина на проживання разом з відповідачкою.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених статтями 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги діє адвокат ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 20 квітня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ______________________

______________________