У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Леванчука А.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2012 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 2 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду Черкаської області від 30 листопада 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у розмірі 47 253,70 дол. США, що еквівалентно 377 542 грн 88 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухомість, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» можливості здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду в частині виселення без надання іншого житлового приміщення та ухвалити в цій частині нове рішення про виселення з наданням іншого житлового приміщення, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, виходив із того, що у відповідачів немає іншого житла, одна з відповідачів - ОСОБА_6 має похилий вік, а інша - ОСОБА_5 не працевлаштована, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, які проживають з нею у спірному будинку, сім'я перебуває у скрутному матеріальному становищі, тому задоволення позовних вимог суперечитиме моральним засадам суспільства та держави.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна з таких підстав.

Судами встановлено, що 12 вересня 2008 року закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є

ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 уклали кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_5 отримала кредит в розмірі 23 336,36 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 вересня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7, ОСОБА_6 12 вересня 2008 року укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідачі надали в іпотеку будинок загальною площею 76,80 кв. м, житловою площею 50,40 кв. м, по АДРЕСА_1.

Майно належить ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 9 квітня 1991 року.

Рішенням Шполянського районного суду від 18 грудня 2009 року солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 173 598 грн. Дане рішення не виконано.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Установлено, що станом на 3 лютого 2012 року заборгованість

ОСОБА_5 за кредитом склала47 253,70 доларів США, що в національній валюті складає 377 542,88 грн.

Листом від 2 лютого 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» попереджало ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про наявність боргів по сплаті коштів за кредитним договором, їм надавався тридцятиденний строк для погашення боргів, та вони були попереджені про те, що у разі невиконання вимоги банку протягом вказаного строку банком буде розпочато звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Отже, мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, обґрунтовано виходив з того, що основне зобов'язання за кредитним договором відповідачами не виконується, рішення про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором не виконане, а мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно.

Разом із тим з висновком суду апеляційної інстанції про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення погодитися не можна, адже вони не відповідають закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Установивши у справі, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов помилкового висновку про виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого житлового приміщення.

Таким чином, у справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції не правильно застосовані норми статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» у поєднанні з частиною другою статті 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду в частині виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції в цій частині підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 лютого 2016 року в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без надання іншого житлового приміщення скасувати.

Справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Черкаської області від 2 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.В.Ступак