У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до Хустської міської ради Закарпатської області про визнання недійсним та скасування рішення міської ради, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2012 року він подав до Хустської міської ради Закарпатської області заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у приватну власність. Рішенням Хустської міської ради Закарпатської області від 10 грудня 2013 року № 1258 йому відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0379 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Позивач вважав незаконною відмову в наданні йому дозволу на розробку проекту із землеустрою для відведення земельної ділянки, тому просив суд: визнати недійсним і скасувати рішення Хустської міської ради Закарпатської області від 10 грудня 2013 року № 1258; визнати дії Хустської міської ради щодо прийняття вказаного рішення незаконними та неправомірними; зобов'язати Хустську міську раду винести подану ним заяву від 23 серпня 2012 року на розгляд найближчої сесії.

Справа судом розглядалась неодноразово.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Останнім рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині його правового обґрунтування. Резолютивну частину рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення якої позивачем подано заяву, не є вільною та перебуває у користуванні ОСОБА_4, тому оскаржене рішення органу місцевого самоврядування прийнято у межах наданих повноважень та відповідно з нормами чинного законодавства.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині його правового обґрунтування, виходив із того, що позивачем обрано не передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 серпня 2012 року ОСОБА_3 звернувся до Хустської міської ради Закарпатської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,037 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

28 вересня 2012 року ОСОБА_3 подав до Хустської міської ради Закарпатської області креслення земельної ділянки до заяви від 23 серпня 2012 року.

8листопада 2013 року до Хустської міської ради подала заяву ОСОБА_4про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,0597 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Хустської міської ради Закарпатської області від 10 грудня 2013 року № 1258 йому відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0379 га по АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до типового договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2004 року № 266, прийняті відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України технічні, економічні та інші вимоги до проекту повинні бути викладені у завданні на виконання робіт, що є невід'ємною частиною договору. Завдання на виконання робіт затверджується замовником, а підставою для виконання робіт по даному завданню є рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що у зв'язку з прийняттям Хустською міською радою Закарпатської області рішення про відмову в наданні позивачу дозволу на розробку такого проекту, він фактично позбавлений права звертатися за розробленням проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки згідно з ч. 7 ст. 118 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Скасовуючи попереднє судове рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції в ухвалі від 28 жовтня 2015 року зазначив про необхідність з'ясування фактичних обставин справи, про які зазначено вище та ухвалити законне рішення суду.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 26 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик