УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна набутого за час спільного проживання, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_7 - ОСОБА_8, на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторін у справі в період з 2010 року по 2014 рік; поділити майно набуте ними за час спільного проживання, а саме автомобілі легкові: «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4, загальною вартістю 600 тис. грн, шляхом залишення такого майна у власності відповідача ОСОБА_7 та стягнення з неї на користь позивача ОСОБА_6 половини їх вартості, а саме 300 тис. грн.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що вони з ОСОБА_7 з 2010 року по 2014 рік проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мали спільний побут, господарство, дохід, тощо. За період спільного проживання за спільні кошти набули вказане вище спірне майно, яке використовували у спільній підприємницькій діяльності. Відповідач ОСОБА_7 не визнає обставин наведених вище, від поділу спірного майна в добровільному порядку відмовляється, а тому позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який просив суд задовольнити.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року, позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 31 січня 2010 року по 05 жовтня 2014 року включно.

В порядку поділу майна, що було набуто сторонами за час спільного проживання визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право власності, по Ѕ частині за кожним, на вказане нижче майно:

- автомобіль легковий «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1, вартістю 254 984 грн 70 коп.;

- автомобіль легковий «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2, вартістю 78 628 грн 55 коп.;

- автомобіль «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, вартістю 83 657 грн 75 коп.;

- причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4, вартістю 6 824 грн 40 коп.,

та залишено вказане майно у спільній частковій власності сторін.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З моменту набрання рішенням законної сили, скасовано заходи забезпечення позову щодо накладення арешту на вказані вище транспортні засоби.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу його та відповідача у справі, починаючи з 2010 року і по 05 жовтня 2014 року, доведеності того, що спірні транспортні засоби (автомобілі легкові: «Skoda Rapid», державний номер НОМЕР_1; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_2; «ЗАЗ LANOS», державний номер НОМЕР_3, причіп ПР 183131, державний номер НОМЕР_4,) набуто сторонами у справі за час їх спільного проживання, що використовувалися вони у підприємницькій діяльності в сфері таксі, яка була організована за рахунок спільних зусиль і коштів сторін за час їх спільного проживання. Керуючись ст. ст. 60, 61, 70, 74 СК України, суд дійшов висновків що спірне майно є об'єктом права спільної сумісної власності сторін у справі, частки сторін у такому майні є рівними (по Ѕ частині). Врахувавши приписи ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України, те, що спірні транспортні засоби є неподільним майном, що для присудження грошової компенсації необхідна попередньо внесена на депозитний рахунок суду відповідна грошова сума, чого не відбулося, суд першої інстанції визначив ідеальні частки сторін у спірному майні без його реального поділу і залишив таке майно у їх спільній частковій власності.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився, визнавши їх законними і обґрунтованими.

Такі висновки апеляційного суду є передчасними.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 20 лютого 2012 року, справа № 6-97цс11.

При перевірці законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, зокрема висновків, що сторони у справі проживали однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 2010 року і по 05 жовтня 2014 року, і при поділі набутого ними майна слід застосувати норми ст. 74 СК України, апеляційний суд не врахував, що позивач у справі по 13 квітня 2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою - ОСОБА_9, що підтверджується актовим записом про розірвання шлюбу № 7 від 13 квітня 2012 року (а. с. 181, т. 1).

Таким чином, норми ст. 74 СК України до правовідносин між сторонами у справі за період до 13 квітня 2012 року застосуванню не підлягають, і висновки суду першої інстанції, що сторони проживали у фактичних шлюбних стосунках починаючи з 2010 року, протирічать положенням ч. 1 ст. 25 СК України, яким передбачено, що жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

У постанові від 02 жовтня 2013 року, справа № 6-79цс13, Верховний Суд України висловив свою правову позицію щодо поділу майна подружжя, яка зводиться до наступного.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відносини стосовно майна фізичної особи-підприємця регулюються нормами ЦК України, Господарського кодексу України (далі - ГК України) та Закону України «Про підприємництво».

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України слід дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Частиною 2 ст. 74 СК України передбачено, що на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (ст. ст. 60-74).

Суд першої інстанції встановив, що позивач з 09 грудня 2009 року по 01 листопада 2010 року та з 12 листопада 2010 року по 08 серпня 2012 року був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, займався діяльністю пов'язаною з наданням послуг таксі. Відповідач ОСОБА_7 з 24 квітня 2012 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець - надання послуг таксі. Сторони у справі не заперечували, що спірні транспортні засоби, які є предметом даного позову, використовувалися у їх підприємницькій діяльності.

Встановивши такі обставини, суд першої інстанції належним чином не з'ясував питання щодо правового статусу спірного майна, а саме чи є це майном фізичної особи-підприємця, чи придбано та використовується воно підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку та, чи поширюються на правовідносини між сторонами у справі положення глави 8 СК України, на підставі яких судом вирішено даний спір. Апеляційний суд таких недоліків не виправив.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року, справа № 6-2811цс15.

Вирішуючи спір та визначаючи право кожної із сторін на Ѕ частку спірних транспортних засобів і залишаючи їх у спільній власності сторін, суд першої інстанції дійшов до передчасних висновків про неможливість їх поділу в натурі з урахуванням положень ст. ст. 358, 364 ЦК України щодо неподільності речей, оскільки спірні транспортні засоби в сукупності становлять певну масу майна, що складається з неподільних речей, і з такої маси можливо виділити відокремлену частку у вигляді окремого неподільного транспортного засобу (засобів). Фактично, судом спір у цій частині позову не вирішено, що залишилося поза увагою і суду апеляційної інстанції.

У зв'язку з наведеним вище, відсутні підстави вважати, що апеляційним судом виконано в повній мірі вимоги ст. 303 ЦПК України, усунуто недоліки, допущені судом першої інстанції при вирішенні справи та ухвалено судове рішення у відповідності до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості. За правилами ст. 338 ЦПК України, таке судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська