РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Шалагінової А.В., за участю секретаря судового засідання Герченової А.І., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договорами позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договорами позики, в якому, з урахуванням остаточного збільшення позовних вимог відповідно до заяви від 17 грудня 2015 р. просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 337 416,93 гривні, проценти за користування позикою в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 266 207,54 гривень, судові витрати у розмірі 6 036,24 гривень (арк. справи 209211).

Позовні вимоги ОСОБА_4 (з урахуванням уточнень) обґрунтовує тим, що 30 серпня 2008 р. та 12 березня 2009 р. між нею та ОСОБА_2 були укладені договори позики, відповідно до умов яких позивач надала відповідачеві грошові кошти у сумі 8 000 євро, 2 000 доларів США та 3 600 доларів США відповідно, про що відповідачем були складені розписки. Грошові кошти надавались під 15% річних, підтвердженням чого є договори банківського вкладу (депозиту), які позивач була змушена розірвати задля того, щоб надати відповідачеві позику, у звязку із чим втратила дохід, на який очікувала, якби ці депозитні договори не були розірвані. Наприкінці липня 2014 р. вона звернулась до відповідача з усною вимогою про повернення боргу. 16 вересня 2014 р. позивач направила відповідачеві телеграму з вимогою повернення боргу. 26 вересня 2014 р. позивач направила відповідачеві письмову вимогу про повернення коштів рекомендованим листом із повідомленням. Проте, відповідач суму боргу та проценти за користування грошовими коштами позивачеві в добровільному порядку не повернула. Посилаючись на ст.ст. 509, 525, 526, 530, 533, 545, 599, 612, 1046, 1047, 1048, 1049 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) позивач просила задовольнити позовні вимоги.

Відповідач з позовом частково не погоджується, у письмових запереченнях зазначає, що за вимогами частини другої статті 533 ЦК України курс валют має бути визначений станом на день платежу, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки сторонами не було обумовлено курс валют на дату повернення платежу, тому має бути враховано курс станом на дату отримання грошових коштів. Суму боргу у розмірі 5 600 доларів США відповідач сплатила позивачеві, про що є розписки від 8 грудня 2012 р. та від 29 січня 2013 р. Судом було призначено почеркознавчу експертизу вказаних розписок, однак судовим експертом 23 жовтня 2015 р. було складено повідомлення № 482 про неможливість проведення експертизи, в якому вказано, що зразки почерку ОСОБА_4, надані в якості порівняльного матеріалу, неналежної якості, зразки підпису відсутні взагалі. Тому вважає, що експертизу не можливо провести саме з вини позивача. Також вказує, що сторони не домовлялись про сплату відсотків за договорами позики. Оскільки відповідач брала кошти у борг не для здійснення підприємницької діяльності, хоча сума і перевищує розмір, визначений частиною другою статті 1048 ЦК України, тому договір позики є безпроцентним. Просила задовольнити позов на суму 57 280 гривень (8 000 євро за курсом станом на 29 серпня 2008 р.).

У судовому засіданні 11 січня 2016 р. позивач підтримала позовні вимоги та пояснила, що надала відповідачеві у борг під 15% річних грошові кошти у розмірі 8 000 євро та 5 600 доларів США за розписками від 30 серпня 2008 р. та від 12 березня 2009 р. Грошові кошти ОСОБА_2 зобовязалась повернути протягом пяти днів з дня предявлення вимоги про це. Кошти у позивача знаходились на депозиті у банку, і вона, щоб надати позику відповідачу, яка була її подругою, була вимушена розірвати договори депозиту, у звязку із чим понесла певні втрати. Проте ОСОБА_2 борг не повернула, стала уникати зустрічей, заперечувати наявність боргу. ОСОБА_2 зазначила, що нібито повернула їй частину грошей, про що надала в суді розписки. Проте, цих розписок позивач не писала. Дійсно, вона допомагала свої подрузі ОСОБА_5 у магазині, про який вказує відповідач, проте коштів в тому магазині їй відповідач не повертала. Просила позов задовольнити. У подальшому в судове засідання, призначене на 19 січня 2016 р. для участі в судових дебатах позивач не зявилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надавала. Суд, з урахуванням думки інших учасників процесу, вважав за можливе закінчити розгляд справи за відсутності позивача, оскільки в судовому засіданні також брала участь її представник.

Представник позивача у судовому засіданні також підтримала позовні вимоги, зазначила, що стягнення має бути здійснено за діючим курсом гривні до іноземних валют євро та долара США, оскільки саме у цій валюті надавались кошти у борг. Сплата процентів за користування позикою передбачено статтею 1048 ЦК України на рівні облікової ставки НБУ. Оскільки відсутня можливість підтвердити належними та допустимими доказами визначений сторонами розмір процентів 15% річних, вважає, що має застосовуватися розмір, визначений у статті 1048 ЦК України. Наполягала на тому, що позивач не писала жодних розписок про повернення частини боргу, що підтверджується також і тим, що її підпис на цих розписках відрізняється від підпису на позовній заяві та на інших документах. Вказала, що позивач не заперечувала проти проведення експертизи, оскільки у разі, якщо б експертиза була би проведена, то вона була би на користь позивача і була би додатковим доказом правдивості її пояснень. Просила позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково на суму 8 000 євро, зазначивши, що решту боргу, а саме 5 600 доларів США, вона повернула, про що позивач видала їй розписки. Вказала, що ці розписки позивач написала їй у магазині їхньої подруги ОСОБА_5, де ОСОБА_4 на той час постійно знаходилась, допомагала подрузі відкривати магазин та жила неподалік. Свідків цієї обставини немає. На даний час магазин не працює, в будинку знаходиться Центр розвитку дітей. Проте, на даний час позивач зазначає, що вона ці розписки не писала, і що це не її почерк. Вона визнала, що у 2008 році брала у борг в позивача зазначені грошові кошти за курсом долара 5 грн. за долар. Потім курс зріс, і їй було важко зібрати гроші, хоча планувала віддати їй через рік-півтора. Наприкінці 2015 р. вона мала намір повернути ще 2 000 євро, однак позивач звернулась до суду. Вважає, що позивач зірвала експертизу, оскільки не надала вільні зразки почерку та підпису, хоча позивач по своїй роботі завжди складає письмові документи, і в неї було в наявності багато зразків її почерку та підпису. Просила позов задовольнити частково на суму боргу, еквівалентну 8 000 євро за курсом станом на час позики.

Представник відповідача у судовому засіданні також визнала позовні вимоги частково, зазначивши, що відсутні докази надання позики під процент. Експертиза розписок про часткове повернення боргу не була проведена з вини позивача, оскільки вона не надала експертові вільні зразки свого почерку та підпису. Вважає, що повертати борг відповідач має за курсом 7 грн. за євро. Просила позов задовольнити частково на суму боргу, еквівалентну 8 000 євро за курсом станом на час позики.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог суд встановив наступне.

30 серпня 2008 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 8 000 євро та 2 000 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_2 видала позивачеві розписку (оригінал на арк. справи 82).

12 березня 2009 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 3 600 доларів США, на підтвердження чого ОСОБА_2 також видала позивачеві розписку (оригінал на арк. справи 82).

У зазначених розписках не було визначено строку повернення боргу. Позивач наполягає на тому, що строк повернення позики 5 днів з дня предявлення вимоги. Проти цього відповідач під час судового розгляду не заперечувала.

Крім того, відповідно до частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, з урахуванням положень частини другої статті 530 ЦК України у взаємозвязку з положеннями частини першої статті 61 ЦПК України суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах строк повернення боргу пов'язаний саме з днем предявлення вимоги.

16 вересня 2014 р. позивач направила відповідачеві телеграму з пропозицією зустрітись з питання повернення боргу (арк. справи 16).

25 вересня 2014 р. позивач направила відповідачеві письмову вимогу про повернення сум позик та відсотків за користування грошима, яку відповідач отримала 30 вересня 2014 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. справи 17, 18).

Таким чином, в силу наведених вище вимог закону відповідач мала повернути заборгованість у пятиденний строк після отримання вимоги за домовленістю між сторонами, але в будь-якому разі не пізніше за семиденний строк від дня предявлення цієї вимоги як це встановлено вимогами частини другої статті 530 ЦК України.

Відповідач зазначила, що борг частково повернула, про що позивач видала їй розписки від 8 лютого 2012 р. на суму 2 000 доларів США та від 29 січня 2013 р. на суму 3 600 доларів США (оригінали на арк. справи 83).

Позивач у судовому засіданні зазначила, що зазначені розписки не писала, а борг відповідач не повернула ні в повному обсязі, ні частинами.

Ухвалою суду від 28 січня 2015 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу щодо питань виконання тексту розписок від 8 лютого 2012 р. та від 29 січня 2013 р. та підписів ОСОБА_4 чи іншою особою, проведення якої доручено експертам Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУМВС України в Запорізькій області (арк. справи 88).

24 лютого 2015 року до суду надійшло клопотання експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, а саме вільних зразків почерку (підпису) ОСОБА_4, які виконані нею до відкриття провадження у справі і не повязані з її обставинами (арк. справи 102).

Відповідно до п. 1.3 пункту 1 розділу І Науково-методичних рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 р. № 53/5, вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (буквені та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження в справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов'язані з їх обставинами.

ОСОБА_4 в якості вільних зразків її почерку були надані лише 4 фотокартки, на зворотному боку яких нею було виконано рукописний текст. Щодо наявності інших зразків почерку та підпису ОСОБА_4 зазначила, що в неї такі зразки відсутні.

Судом з метою отримання її вільних зразків почерку та підпису було прийнято ухвалу від 17 квітня 2015 р. про витребування доказів (арк. справи 116), на виконання якої до суду надійшла інформація з ПАТ «Укрсоцбанку» про неможливість надання договорів банківського вкладу (арк. справи 138), з Жовтневого РВ у м. Запоріжжі УДМС в Запорізькій області заява ОСОБА_4 від 19 березня 2005 р. (арк. справи 148), а також інші повідомлення про відсутність матеріалів.

24 червня 2015 р. до суду знов надійшло клопотання експерта про недостатність наданих зразків почерку та підпису на дослідження (арк. справи 185).

У судовому засіданні 16 липня 2015 р. ОСОБА_4 знов повідомила про відсутність будь-яких інших зразків її підпису та почерку крім тих, які наявні в матеріалах справи.

9 листопада 2015 р. до суду надійшло повідомлення експерта від 23 жовтня 2015 р. № 482 про неможливість проведення експертизи. У вказаному повідомленні, зокрема, зазначено, що зразки почерку ОСОБА_4, надані в якості порівняльного матеріалу, неналежної якості, зразки підпису ОСОБА_4 відсутні взагалі.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до частини третьої цієї ж статті, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Таким чином, в даному випадку доказом прийняття часткового виконання зобовязання боржника відповідно до вимог законодавства є відповідна розписка кредитора, тому надання суду такої розписки є належним засобом доказування у спірних відносинах.

Заперечуючи проти факту написання позивачем розписок про часткове повернення суми позики, позивач жодних доказів не надала. Також, як було зазначено судом вище, надані позивачем вільні зразки її почерку та підпису не були достатніми для складання експертного висновку, про що зазначив експерт у повідомленні про неможливість проведення експертизи.

За таких обставин, з урахуванням положень частини першої статті 146 ЦПК України, враховуючи також вимоги частини другої статті 59 ЦПК України у взаємозвязку з положеннями статті 545 ЦК України, процесуальний обовязок сторін щодо надання суду доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, передбачений статтями 11, 60 ЦПК України, суд приймає надані відповідачем розписки про часткове повернення суми позики (5 600 доларів США) як належні та допустимі докази по даній справі.

Відтак, залишок неповернутої суми позики відповідачем на користь позивача станом на час розгляду справи судом складає 8 000 євро.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошейабо інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням процентів.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм права випливає, що в разі порушення умов договору позики та неповернення суми позики у визначеній в договорі строк, з позичальника підлягає стягненню, окрім суми основного боргу, також проценти від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України.

Виходячи зі змісту наведених вище вимог ЦК України, суд вважає необґрунтованими заперечення представника відповідача про безпроцентність договорів позики. Дійсно, належними та допустимими доказами по справі не підтверджено, що сторонами під час укладання договорів позики обумовлювався розмір процентів 15% річних, тому виходячи з наведених вище вимог, в даному випадку має бути застосований процент на рівні облікової ставки Національного банку України. Розірвання позивачем договорів депозиту з метою надання відповідачеві у борг розміщених на них сум коштів на даний висновок суду не впливає.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що відповідач має повернути позивачеві суму боргу у розмірі 8 000 євро, а також проценти відповідно до вимог статті 1048 ЦК України:

за користування позикою у розмірі 8 000 євро у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по 17 грудня 2015 р. (як про це просить позивач в заяві про збільшення позовних вимог від 17 грудня 2015 р., тобто в межах заявленого позову);

за користування позикою у розмірі 2 000 доларів США у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по день повернення цієї суми 8 лютого 2012 р.;

за користування позикою у розмірі 3 600 доларів США у період з дня укладення договору позики 12 березня 2009 р. по день повернення цієї суми 29 січня 2013 р.

Проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки Національного Банку України на підставі статті 1048 ЦК України мають бути розраховані наступним чином за формулою: сума боргу / 100 % х облікову ставку НБУ (за відповідний рік) / 365 днів у році х кількість днів прострочення = сума процентів (за користування позикою).

Так, за користування позикою у розмірі 8 000 євро у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по 17 грудня 2015 р. розмір у євро становить:

періодоблікова ставка НБУ, %Кількість днів користування позикою у періодіПлата за позику, екв.у євро
з 30.08.2008 по 14.06.200912,00289760,11
з 15.06.2009 по 11.08.200911,0058139,84
з 12.08.2009 по 07.06.201010,25300673,98
з 08.06.2010 по 07.07.20109,503062,47
з 08.07.2010 по 09.08.20108,503361,48
з 10.08.2010 по 22.03.20127,755911003,89
з 23.03.2012 по 09.06.20137,50444729,87
з 10.06.2013 по 12.08.20137,006498,19
з 13.08.2013 по 14.04.20146,50245349,04
з 15.04.2014 по 16.07.20149,5093193,65
з 17.07.2014 по 12.11.201412,50119326,03
з 13.11.2014 по 05.02.201514,0085260,82
з 06.02.2015 по 03.03.201519,5026111,13
з 04.03.2015 по 27.08.201530,001771163,84
з 28.08.2015 по 24.09.201527,0028165,70
з 25.09.2015 по 17.12.201522,0084405,04
ВСЬОГО 6505,08

За користування позикою у розмірі 2 000 доларів США у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по день повернення цієї суми 8 лютого 2012 р. розмір у доларах США становить:

періодоблікова ставка НБУ, %Кількість днів користування позикою у періодіПлата за позику, екв.у дол.США
з 30.08.2008 по 14.06.200912,00289190,02
з 15.06.2009 по 11.08.200911,005834,96
з 12.08.2009 по 07.06.201010,25300168,50
з 08.06.2010 по 07.07.20109,503015,62
з 08.07.2010 по 09.08.20108,503315,37
з 10.08.2010 по 08.02.20127,75548232,71
ВСЬОГО 657,18

За користування позикою у розмірі 3 600 доларів США у період з дня укладення договору позики 12 березня 2009 р. по день повернення цієї суми 29 січня 2013 р. розмір у доларах США становить:

періодоблікова ставка НБУ, %Кількість днів користування позикою у періодіПлата за позику, екв.у дол.США
з 12.03.2009 по 14.06.200912,0095112,44
з 15.06.2009 по 11.08.200911,005862,93
з 12.08.2009 по 07.06.201010,25300303,29
з 08.06.2010 по 07.07.20109,503028,11
з 08.07.2010 по 09.08.20108,503327,67
з 10.08.2010 по 22.03.20127,75591451,75
з 23.03.2012 по 29.01.20137,50313231,54
ВСЬОГО 1217,73

Таким чином, розмір процентів, які підлягають сплаті відповідачем на користь позивача, за договорами позики за користування позикою становить:

за користування позикою у розмірі 8 000 євро у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по 17 грудня 2015 р. 6 505,08 євро;

за користування позикою у розмірі 2 000 доларів США у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по день повернення цієї суми 8 лютого 2012 р. 657,18 доларів США;

за користування позикою у розмірі 3 600 доларів США у період з дня укладення договору позики 12 березня 2009 р. по день повернення цієї суми 29 січня 2013 р. 1 217,73 доларів США.

Суд зазначає, що стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України.

Наведені вище висновки суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 2 липня 2014 р. у справі № 6-79цс14, які є обовязковими для суду в силу вимог статті 360-7 ЦПК України.

Відповідно до наданої позивачем довідки про офіційний курс гривні щодо іноземних валют Національного Банку України станом на 17 грудня 2015 р. (дати збільшення позовних вимог) з офіційного сайту НБУ курс гривні до долару США становить 2351,9276 за 100 доларів США, курс гривні до євро становить 2 571,3624 гривні за 100 євро (арк. справи 218).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню:

сума боргу за договором позики, еквівалентна 8 000 євро, що становить за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2015 р. 205 708,99 гривень;

за користування позикою у розмірі 8 000 євро у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по 17 грудня 2015 р. (як про це просить позивач в заяві про збільшення позовних вимог від 17 грудня 2015 р., тобто в межах заявленого позову) сума, еквівалентна 6 505,08 євро, що становить за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2015 р. 167 269,18 гривень;

за користування позикою у розмірі 2 000 доларів США у період з дня укладення договору позики 30 серпня 2008 р. по день повернення цієї суми 8 лютого 2012 р. сума, еквівалентна 657,18 доларам США, що становить за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2015 р. 15 456,40 гривень;

за користування позикою у розмірі 3 600 доларів США у період з дня укладення договору позики 12 березня 2009 р. по день повернення цієї суми 29 січня 2013 р. сума, еквівалентна 1 217,73 доларам США, що становить за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2015 р. 28 640,13 гривень.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а саме на суму 417 074,70 гривень.

На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 4 170,75 гривень (арк. справи 27, 47, 208а).

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 30 серпня 2008 року у розмірі 205 708 (двісті пять тисяч сімсот вісім) гривень 99 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму процентів за користування позикою за договором позики від 30 серпня 2008 року у період з 30 серпня 2008 р. по 17 грудня 2015 р. у розмірі 167 269 (сто шістдесят сім тисяч двісті шістдесят девять) гривень 18 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму процентів за користування позикою за договором позики від 30 серпня 2008 року у період з 30 серпня 2008 р. по 8 лютого 2012 р. у розмірі 15 456 (п'ятнадцять тисяч чотириста пятдесят шість) гривень 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму процентів за користування позикою за договором позики від 12 березня 2009 року у період з 12 березня 2009 р. по 29 січня 2013 р. у розмірі 28 640 (двадцять вісім тисяч шістсот сорок) гривень 13 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 170 (чотири тисячі сто сімдесят) гривень 75 копійок.

Всього стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму у розмірі 421 245 (чотириста двадцять одна тисяча двісті сорок пять) гривень 45 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.В. Шалагінова