У Х В А Л А

3 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", треті особи: орган опіки та піклування Дзержинського району м. Харкова, прокурор Дзержинського району м. Харкова, про визнання недійсним договору іпотеки, визнання договору поруки припиненим,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 вересня 2015 року, позов залишено без задоволення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, порушується питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 16, 29, 253-255, 261, 405, 559 ЦК України, статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів";

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 16, 29, 253-255, 261, 405, 559 ЦК України, статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів". <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843047/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1>

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2012 року, 11 липня 2012 року, 13 вересня 2013 року, постанови Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року, 26 вересня 2012 року, 10 жовтня 2012 року, 21 листопада 2012 року, 5 грудня 2012 року, 5 червня 2013 року, 25 вересня 2013 року, 16 квітня 2014 року, 21 травня 2014 року, 17 вересня 2014 року, 1 липня 2015 року, 2 вересня 2015 року, 16 вересня 2015 року, 16 грудня 2015 року, 3 лютого 2016 року, 16 березня 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що підстави для визнання спірних договорів іпотеки та поруки недійсними відсутні. Погоджуючись виступати поручителем по кредитному договору ОСОБА_6 на умовах плаваючої процентної ставки, позивач висловила згоду на корегування плаваючої процентної ставки, що відповідає вимогам статті 1056-1 ЦК України. Також судом встановлено, що ні позивач, ні її малолітній син ОСОБА_5 не є власниками спірної квартири або її частки, проживають у цій квартирі, як наймачі житлового приміщення, а тому під час укладення ОСОБА_7 договору іпотеки згоди органу опіки та піклування не вимагалося.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2012 року, що надана заявницею для порівняння, залишено без змін судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову про припинення правовідносин поруки за договором поруки, оскільки згідно із статтями 559, 654 ЦК України згода позивача на подальшу зміну умов основного зобов'язання, яке відбувалось протягом 2008-2009 років тричі, шляхом укладення додаткових угод про збільшення процентної ставки, внаслідок якої збільшився обсяг відповідальності позивача, як поручителя, набуває чинності тільки після відповідного погодження тексту додаткової угоди до кредитного договору власним підписом, надання погоджувального листа, підписання додаткової угоди до договору поруки.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року, що надана заявником для порівняння, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про визнання припиненим договору поруки. У вказаній справі згідно із статтями 559, 598 ЦК України суд дійшов висновку, що банком було порушено п. 2.1 договору поруки, відповідно до умов якого кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умов кредитного договору з позичальником, унаслідок яких збільшується обсяг відповідальності поручителя. Банк повідомив позивача лише про прострочену заборгованість та штрафні санкції, які нараховані позичальнику за порушення кредитного договору та надав строк для погашення простроченої заборгованості, а лист-повідомлення про збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами всупереч п. 2.1 договору поруки на адресу позивача не направляв та згоди поручителя на таке збільшення не отримував.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2013 року, що надана заявницею для порівняння, відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за позовом про визнання іпотечного договору недійсним. У вказаній справі рішенням суду апеляційної інстанції визнано недійсним договір іпотеки квартири, згідно з умовами якого відповідач передав банку в іпотеку квартиру, у якій починаючи з 21 вересня 2001 року по поточний час неповнолітня особа була зареєстрована та проживала разом зі своїми батьками.

Порівняння змісту наданих для прикладу судових рішень зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Постановою Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року, що надана заявницею для порівняння, відмовлено у задоволенні заяви про перегляд ухвали суду касаційної інстанції у справі за позовом про визнання кредитного договору частково недійсним, припинення договору поруки, визнання дій відповідача щодо збільшення процентної ставки протиправними та розірвання кредитного договору через те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування.

Постановою Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року, що надана заявницею для порівняння, відмовлено у задоволенні заяви про перегляд ухвали суду касаційної інстанції у справі за позовом про визнання договору поруки припиненим через відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. У вказаній справі суд обґрунтовано виходив із того, що зазначення в договорі поруки про можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

Постановою Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року, що надана заявницею для порівняння, у справі за позовом про визнання поруки припиненою скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції, через те, що оскаржуване судове рішення суду касаційної інстанції не ґрунтується на вимогах матеріального права, оскільки всупереч частині першій статті 559 ЦК України суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентів за відсутності згоди поручителя на таку зміну не змінює обсягу його відповідальності.

Постановами Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року, 5 грудня 2012 року, 5 червня 2013 року, що надані заявницею для порівняння, у справах про визнання договорів поруки припиненими скасовані ухвали суду касаційної інстанції, справи направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, оскільки внесення без згоди поручителя змін до кредитного договору про зміну зобов'язання, забезпеченого порукою, зокрема збільшення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена. Згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності має бути очевидною і наданою в спосіб, передбачений договором поруки.

Постановою Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року, що надана заявницею для порівняння, у справі за позовом про визнання договору поруки припиненим скасована ухвала суду касаційної інстанції, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції, оскільки суд дійшов висновку, що у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Постановами Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року, 21 травня 2014 року, що надані заявницею для порівняння, у справах за позовами про визнання недійсними постанов правління та ради Іванківської районної спілки споживчих товариств і визнання недійсними договорів купівлі-продажу, про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості скасовані ухвали суду касаційної інстанції, справи передані на новий розгляд до суду касаційної інстанції, оскільки суд дійшов висновків, що позовна давність у справах зазначеної категорії обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Постановою Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, справу за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на новий касаційний розгляд. У вказаній справі суд, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, дійшов висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Постановою Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року, що надана заявницею для порівняння, судові рішення судів касаційної та апеляційної інстанцій скасовані, залишено в силі рішення суду першої інстанції, яким частково позов задоволено, визнано припиненою поруку як зобов'язання за договором поруки. У вказаній справі суд дійшов висновку, що згідно із статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальником строку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банком права на вимогу про повернення кредиту достроково порушення встановленого банком строку дострокового повернення позичальником кредиту.

Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Постановою Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано ухвалу суду касаційної інстанції, залишено в силі рішення суду апеляційної інстанції, яким задоволено позов про визнання недійсним договору іпотеки. У вказаній справі суд дійшов висновку, що на момент укладення договору іпотеки у спірному житловому будинку разом з матір'ю-одиначкою проживала та була зареєстрована малолітня дитина, тому при вчиненні правочину щодо нерухомого майна відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" необхідний попередній дозвіл органів опіки і піклування.

Постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано ухвалу суду касаційної інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним та залишено в силі в цій частині рішення суду першої інстанції. У вказаній справі суд дійшов висновку, що у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Постановою Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року, що надана заявницею для порівняння, скасовано рішення суду касаційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду апеляційної інстанції, яким у задоволенні позову банку про звернення стягнення на квартиру, виселення, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, яка діє як законний представник ОСОБА_4, про визнання договору іпотеки недійсним, відмовлено; справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції. У вказаній справі суд дійшов висновку, що вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" (або Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Постановою Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року, що надана заявницею для порівняння, судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій скасовано, справу за позовом про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній справі суд дійшов висновку, що суди неправильно застосували норми частини п'ятої статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності для пред'явлення вимог про визнання недійсним спірного договору іпотеки, що починається зі спливом строку його виконання і, як наслідок, щодо відсутності правових підстав для застосування позовної давності до цих вимог.

Постановою Верховного Суду України від 16 березня 2016 року , що надана заявницею для порівняння, скасовано судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій, справу за позовом про визнання договору іпотеки недійсним передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У вказаній справі суд дійшов висновку, що судами попередніх інстанцій під час вирішення питання про визнання недійсним договору іпотеки необхідно було відповідно до статей 203, 215, 405 ЦК України, частини другої статті 177 Сімейного кодексу України, статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", статей 17, 18 Закону України "Про охорону дитинства" встановити з якою метою придбавався житловий будинок, який є предметом іпотеки (поліпшення житлових умов сім'ї), чи був цей будинок єдиним житлом його сім'ї, чи є у сім'ї інше житло, а також чи відчужено будинок, в якому сім'я проживала до цього.

Таким чином, порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року, 26 вересня 2012 року, 10 жовтня 2012 року, 21 листопада 2012 року, 5 грудня 2012 року, 5 червня 2013 року, 25 вересня 2013 року, 16 квітня 2014 року, 21 травня 2014 року, 17 вересня 2014 року, 1 липня 2015 року, 2 вересня 2015 року, 16 вересня 2015 року, 16 грудня 2015 року, 3 лютого 2016 року, 16 березня 2016 року зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновках щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", треті особи: орган опіки та піклування Дзержинського району м. Харкова, прокурор Дзержинського району м. Харкова, про визнання недійсним договору іпотеки, визнання договору поруки припиненим за заявою ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5, про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук