У Х В А Л А

23 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

встановила:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2014 року позов ОСОБА_4 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково, постановлено в порядку поділу майна подружжя набутого за час шлюбу виділити у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1; в іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про поділ квартири скасовано, постановлено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на 81/100 частин спірної квартири; визнано за останнім право спільної сумісної власності на 19/100 частин спірної квартири; визнано за ним в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право на 19/200 частин спірної квартири; визнано за ОСОБА_5 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право на 19/200 частин спірної квартири; у решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року рішення апеляційного суду в частині визнання 81/100 частин спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_4, визнання 19/100 частин квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 19/200 частин зазначеної квартири за кожним скасовано; рішення суду першої інстанції в частині виділення у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частині спірної квартири за кожним залишено в силі; в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду касаційної інстанцій та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме положень статті 24 КпШС УРСР та Закону України «Про власність».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

ОСОБА_4 пропущено строк подання заяви про перегляд, однак заявник ставить питання про поновлення цього строку з посиланням на поважність причин його пропуску.

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин, що стверджується наявними у заяві доводами.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічних позовних вимог

ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що згідно квитанцій про оплату внесків за квартиру з грудня 2003 року вони підписані саме ОСОБА_5, згідно свідоцтва про право власності від 23 лютого 2005 року спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_4, а враховуючи те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно проживали без реєстрації шлюбу та офіційно його зареєстрували 5 червня 2004 року, тому спірна квартира підлягає поділу за правилами статті 71 СК України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2015 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів про власну участь у набутті спірного майна.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що суди проігнорували та не надали жодної оцінки квитанціям про оплату внесків за квартиру з грудня 2003 року, які підписані саме ОСОБА_4 й свідчать про те, що саме вона проводила оплату коштів і що свідчить про ведення сторонами спільного господарства.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року, суд, виходив із того, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України, яким суди керувалися при вирішенні даної справи. Враховуючи вищезазначене та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставин, хоча і при застосуванні неналежних положень СК України замість положень КпШС України, суди вірно вирішили справу по суті, а з урахуванням того, що за наслідком розгляду даної справи із застосуванням КпШС України результат по суті не зміниться, тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

Клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року задовольнити.

Поновити ОСОБА_4 строк для подання заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня

2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко