АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3383/16 Справа № 202/2978/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ-«А-Банк») про стягнення заборгованості, мотивуючи тим, що 06 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DOXRRX0260280, згідно якого банк надав останній, на умовах визначених в договорі, кредит в розмірі 5.241 грн.10 коп., зі сплатою відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 06 березня 2010 року.

Зазначали, що з метою забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки №167.

Посилаючись на те, що всупереч умовам договору про надання кредиту, відповідач ОСОБА_2 у повному обсязі не виконує свої зобовязання по поверненню кредиту, не здійснює чергові погашення, чим порушує взяті на себе зобовязання, передбачені умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 08 жовтня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 53.295 грн.34 коп., яка складається з наступного: 3.355 грн.29 коп. заборгованість по тілу кредиту; 505 грн.73 коп. - заборгованість по відсоткам; 1.069 грн.13 коп. заборгованість з комісії за користування кредитом; 45.351 грн.13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2.514 грн.06 коп. - штраф (процентна складова), яку просили стягнути з відповідача ОСОБА_2 у розмірі 43.295 грн.34 коп. та з відповідача ПАТ «А-Банк» у розмірі 10.000 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом позивач повідомлений належним чином у відповідності до вимог ст.76 ЦПК України, а відповідач ОСОБА_2 через оголошення у пресі, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, що стверджується публікацією відповідного оголошення в газеті «Урядовий курєр» №70 (5690) від 13 квітня 2016 року на сторінці 17.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що 06 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DOXRRX0260280 у формі заяви, згідно якого банк надав останній, на умовах визначених в договорі, кредит в розмірі 5.241 грн.10 коп., зі сплатою відсотків у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 06 березня 2010 року.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України).

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань відповідача ОСОБА_2 за кредитним договором між банком та відповідачем ПАТ «А-Банк» було укладено договір поруки №167 від 20 жовтня 2010 року.

У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 08 жовтня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 53.295 грн.34 коп., яка складається з наступного: 3.355 грн.29 коп. заборгованість по тілу кредиту; 505 грн.73 коп. - заборгованість по відсоткам; 1.069 грн.13 коп. заборгованість з комісії за користування кредитом; 45.351 грн.13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2.514 грн.06 коп. - штраф (процентна складова).

Залишаючи позовні вимоги банку без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів видачі кредиту, вимоги спростовуються матеріалами справи та є необґрунтованими.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Нормами ст.ст.553,554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст.1054 ЦК України, обовязком позичальника за кредитним договором є зокрема повернення кредиту та сплата процентів за користування ним.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612 ЦК України).

Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Колегія звертає увагу, що відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду позивачем було надано анкету, заяву позичальника ОСОБА_2, якими підтверджується факт укладання останньою 06 березня 2008 року кредитного договору №DOXRRX0260280 у формі заяви.

Колегією суддів було витребувано деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором №DOXRRX0260280, який також було надано банком (а.с.84-87).

З деталізованого розрахунку вбачається, що відповідач ОСОБА_2 06 березня 2008 року отримала кредитні кошти у загальному розмірі 5.241 грн.10 коп., оплати здійснювала нерегулярно, з лютого 2009 року погашення кредиту припинила, тому станом на 08 жовтня 2013 року було допущено заборгованість в розмірі 53.295 грн.34 коп., яка складається з наступного: 3.355 грн.29 коп. заборгованість по тілу кредиту; 505 грн.73 коп. - заборгованість по відсоткам; 1.069 грн.13 коп. заборгованість з комісії за користування кредитом; 45.351 грн.13 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2.514 грн. 06 коп. - штраф (процентна складова).

Колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення з відповідача ОСОБА_2 підлягає сума у розмірі 3.355 грн.29 коп. заборгованості по тілу кредиту та 505 грн.73 коп. заборгованості по відсоткам (згідно наданого деталізованого розрахунку).

Позовні вимоги банку в частині стягнення 1.069 грн. 13 коп. заборгованості з комісії за користування кредитом задоволенню не підлягають як недоведені, оскільки з заяви позичальника вбачається, що сторони погодили, що комісія за проведення розрахунків становить 0,0% від суми виданого кредиту, а умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт а.с.10-11) не підтверджують правомірність нарахування комісії, оскільки не підписані позичальником.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2013 року №5, зокрема роз'яснено, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст.1054,1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року №6-100цс14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за власною ініціативою.

Зважаючи на те, що пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за спірним договором згідно розрахунку позивача складає 45.351 грн.13 коп., тобто розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, який складає 3.861 грн., колегія дійшла висновку, що нарахований банком станом на 08 жовтня 2013 року розмір пені повинен бути зменшений до достатнього та необхідного розміру 15.000 грн.

Крім того, колегія звертає увагу, що у правовій позиції Верховного Суду України в справі №6-2003цс15 зазначено, що цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

За положеннями ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи вищевикладене, стягнення на користь банку пені у розмірі 15.000 грн., колегія вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь банку штрафів у розмірі 500 грн. - фіксована частина та 2.514 грн.06 коп. процентна складова, оскільки вищевказані штрафи є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки.

Крім того, додані позивачем умови надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт а.с.10-11), також не можуть бути прийняті до уваги та слугувати підставою для стягнення штрафів, оскільки вони не підписані позичальником, крім того з них не вбачається чи діяли вони на момент укладання спірного кредитного договору.

Колегія звертає увагу, що відповідач із заявами про застосування позовної давності до місцевого чи апеляційного судів не звертався, що стверджується матеріалами справи.

Щодо вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на їх користь 3.200 грн. за надання юридичних послуг слід зазначити, що граничні розміри компенсації витрат, повязаних із правовою допомогою, передбачені ст.84 ЦПК України, та передбачені Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», де у ст.1 зазначено, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Доказів на підтвердження того, що вищевказана сума була перерахована ПАТ КБ «ПриватБанк» за надання юридичної допомоги у даній цивільній справі, а також участі осіб, які б надавали правову допомогу у судовому засіданні матеріали справи взагалі не містять, а тому вимоги про стягнення із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 3.200 грн. за надання юридичної допомоги є недоведеними та не відповідають вищезазначеним вимогам закону.

Стосовно вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ПАТ «А-Банк» за договором поруки слід зазначити, що згідно ст.16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 ст.118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч.ч.1 і 2 ст.15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст.17) або ГПК України (ст.1,12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Такий же висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі №6-745ц15.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та закриття провадження по справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «А-Банк».

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1.119 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DOXRRX0260280 станом на 08 жовтня 2013 року 18.861 грн. 02 коп., яка складається з: 3.355 грн.29 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 505 грн.73 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 15.000 грн. - пеня за порушення строків виконання зобов'язань.

В іншій частині позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Провадження по справі в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» закрити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по справі у розмірі 1.119 грн. 20 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

ОСОБА_3