АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 753/8985/14-ц Головуючий у суді першої інстанції: Шклянка М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Котули Л.Г.

при секретарі Крічфалуши С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про виділення частки у спільній власності в натурі та визнання угод відчуження майна недійсними.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про виділення частки у спільній власності в натурі та визнання угод відчуження майна недійсними. Згідно з останньою редакцією позовних вимог від 28.03.2016 (а.с. 91-95 том 3) позивач просив виділити із спільної часткової власності сторін в квартирі АДРЕСА_1 в натурі його частку шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості Ѕ частки вказаної квартири в сумі 917 016,00 грн., а за відповідачем ОСОБА_5 визнати право власності на вказану квартиру; визнати недійсними договір дарування від 29 березня 2014 року, за яким ОСОБА_5 подарувала своїй матері ОСОБА_7 житловий будинок в АДРЕСА_2; визнати недійсними договір дарування від 29 березня 2014 року, за яким ОСОБА_5 подарувала своїй матері ОСОБА_7 земельну ділянку в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що вони з відповідачкою ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 1998 року. В 2001 році вони з відповідачкою придбали в рівних частках чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1. За рішенням суду, шлюб між ними було розірвано в жовтні 2012 року. В даний час кожен з них створив інші сім'ї та їх спільне проживання в одній квартирі не можливе. В зв'язку з чим просив стягнути з відповідачки компенсацію вартості частки в спільній частковій власності, а саме вартість Ѕ частини спірної квартири, яка згідно з проведеною оцінкою становить 917 016,00 грн. Стосовно інших вимог посилався на те, що за рішенням суду від 15.05.2015 в порядку поділу майна між ним та ОСОБА_5, з останньої було стягнуто компенсацію вартості спільного майна подружжя в розмірі 1 244 867,84 грн. Було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду. У встановлений державним виконавцем строк вимога про добровільне виконання рішення суду ОСОБА_5 не задоволена та встановлено, що у відповідачки відсутнє майно, за рахунок якого можливо було б стягнути вказані кошти. Як стало відомо позивачу, що в період слухання справи про поділ майна відповідачка, знаючи про накладення арешту на майно, що є предметом спору, відчужила майно: житловий будинок та земельну ділянку в АДРЕСА_2 шляхом укладення договорів дарування на ім'я своєї матері. Вважає, що відчуження спірного майна відбулось з порушенням закону та тягне за собою визнання угод недійсними. Посилаючись на вимоги ч. 1 ст. 215, 203 ЦК України позивач обґрунтував свої вимоги тим, що питання про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки ставиться ним у судовому порядку для повернення цього майна у власність колишньої дружини ОСОБА_5 з метою стягнення з останньої на його користь грошової компенсації, визначеної судовим рішенням про поділ майна.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про виділення частки у спільній власності в натурі та визнання угод відчуження майна недійсними, відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити у повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що укладенням оспорюваних угод, відповідачі порушили вимоги закону, а також його законні права та інтереси. Просив врахувати, що ним ставиться питання лише про визнання договорів відчуження цього майна недійсним для повернення його у власність ОСОБА_5 для стягнення з неї на його користь за рахунок спірного майна грошових коштів, визначених рішенням суду при вирішенні спору про поділ майна подружжя.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги. Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - заперечував проти доводів скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи судом повідомлена у встановленому законом порядку. У відповідності до вимог статті 74, 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та сторонами підтверджується, що 17.07.1998 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено шлюб (а.с. 4 том 1). 13.09.2001 подружжям придбана за договором купівлі - продажу в рівних частках чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.10.2012 у справі 2/2-7942/2012 шлюб між сторонами розірвано (а.с. 5 том 1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна. В порядку розподілу майна подружжя, виділено у власність ОСОБА_5: холодильник «Samsung» «SidebуSide», модель RSH1KLMR; пральну машину «Еlectrolux», модель ЕWS106430W; набір меблів для кухні «Рода», коричневого кольору із підсвіткою, складається: шафа навісна 1-дверна із скляними дверцятами (2 шт.), шафа навісна 1-дверна (3 шт.), шафа навісна 1-дверна кутова, шафа навісна 2-дверна із нішею для зберігання різних предметів, шафа-пенал, шафа-стіл робоча 1-дверна (3 шт.), шафа-мийка, шафа-стіл робоча із висувними шухлядами, ніша під плиту та духову шафу, 2003 року; телевізор «Samsung 42» LCD ТV модель LE32А430Т1 ХUА, 2009 року; пилосос «Zelmer»Аguos тип 829.0 SТ; набір м'яких меблів, із декоративними накладками і підлокітниками, оббивка шкіра, коричневого кольору, складається:диван та два крісла; водонагрівач електричний побутовий «Termal» SpainСВ-100UT, 2008 року; водонагрівач електричний побутовий «Atlantic» РС15S; насосна станція «Sperony» RSM 5/40, 2008 року; електрична піч кам'янка для сауни «Harvia» Vega ВС 60; cтабілізатор напруги «Volter» СНПТО - 20 кВт, у кількості 3 шт.; мінімийка «Karcher» 4.500, модель 1.180-50І.0, 2010 року; набір меблів для кухні, коричневого кольору із підсвіткою, складається: шафа навісна 1-дверна із скляними дверцятами (2 шт.), шафа навісна 1-дверна (3 шт.), шафа навісна 1-дверна кутова, шафа-стіл робоча 1-дверна, шафа-мийка, шафа-стіл робоча із висувними шухлядами, ніша під плиту та духову шафу, шафа-стіл робоча 2-дверна, шафа-стіл робоча 1-дверна кутова, 2010 року; духова шафа «Zanussi», Вuiltin 881N 03 ЕUSС, 2003 року; холодильник «Wirpool», модель АRG774, 2003 року; пральна машина «Zanussi», модель FE1004,2003 року; будинок АДРЕСА_2; гаражний бокс в підземному паркінгу по АДРЕСА_3, а всього на загальну суму 2344688 /два мільйони триста сорок чотири тисячі шістсот вісімдесят вісім тисяч/ грн. 76 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за Ѕ частину майна набутого за час шлюбу в розмірі 1244867 /один мільйон двісті сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят сім тисяч/ грн. 84 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено (а.с. 136-141 том 3). Рішення суду набрало законної сили.

Із встановлених обставин судовим рішенням вбачається, що предметом спору та поділу майна подружжя було, в тому числі, нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1, земельна ділянка АДРЕСА_2 та житловий будинок в АДРЕСА_2.

Відмовляючи в частині вимог щодо квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки АДРЕСА_2, площею 596 кв.м., суд першої інстанції виходив із того, що квартира не підлягає поділу, оскільки належить на праві спільної часткової власності подружжю з визначеними частками. Спірна земельна ділянка поділу не підлягає, оскільки є особистою приватною власністю ОСОБА_5 набута нею на підставі договору дарування від 12 вересня 2006 року.

Щодо спірного житлового будинок в АДРЕСА_2, то судовим рішенням встановлено, що спірний будинок був побудований сторонами в період шлюбу, а отже є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу. На користь ОСОБА_10 з ОСОБА_5 стягнута грошова компенсація половини вартості будинку, а ОСОБА_5 виділено у власність житловий будинок.

У справі, яка переглядається, спір виник між сторонами з приводу виділу із спільної часткової власності сторін належну позивачу частку в квартирі АДРЕСА_1 в натурі та стягнення з відповідачки грошової компенсації вартості Ѕ частки вказаної квартири в сумі 917 016,00 грн. та визнання недійсним договору дарування від 29 березня 2014 року, за яким ОСОБА_5 подарувала своїй матері ОСОБА_7 житловий будинок в АДРЕСА_2; визнати недійсним договору дарування від 29 березня 2014 року, за яким ОСОБА_5 подарувала своїй матері ОСОБА_7 земельну ділянку в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1.

Звертаючись з позовом до суду в частині виділу частки в квартирі АДРЕСА_1, позивач мав на меті позбутися належної йому частки в квартирі шляхом спонукання відповідача до виплати йому грошової компенсації за його частку в квартирі та визнання права власності на всю квартиру за відповідачем ОСОБА_5

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінки зібраним у справі доказам в частині вимог про виділ частки, судова колегія виходить з такого.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 створили інші сім'ї, їх спільне проживання у вищевказаній квартирі неможливе, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. Виділ в натурі частки в спільній власності сторін, а саме реальний виділ 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 неможливий, а тому відповідно до ч. 2 ст.364 ЦК України, позивач вправі вимагати стягнення з іншого співвласника на його користь грошової компенсації. Відповідно до висновку експертизи №6553/6554/14-43/962/15-43/963/15-42 від 31.01.2015 - вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1 834 032,00 грн.(т.1 а.с.215-242об.) Отже, вартість Ѕ частини цієї квартири складає 917 016,00 грн. Із поданих сторонами доказів судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_5 не має достатнього матеріального забезпечення, необхідного щоб виплатити позивачу компенсацію у вказаному розмірі. Посилання представника позивача на ту обставину, що відповідачка здає певне майно, а саме земельну ділянку в АДРЕСА_2 та житловий будинок № АДРЕСА_2, що знаходиться на вказаній земельній ділянці в оренду, від чого отримує прибуток, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши всі зазначені вище фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору на підставі статті 364 ЦК України, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог ОСОБА_4 про виділ із спільної часткової власності в натурі Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та стягнення з відповідачки грошової компенсації.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінки зібраним у справі доказам в частині вимог про визнання недійсними договорів дарування від 29 березня 2014 року земельної ділянки та житлового будинку в АДРЕСА_2 судова колегія виходять з такого.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Звертаючись з позовом до суду в частині вимог про визнання договорів дарування від 29 березня 2014 року, за якими ОСОБА_5 ( відповідач) подарувала своїй матері ОСОБА_7 житловий будинок в АДРЕСА_2 та земельну ділянку в АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_1, позивач посилаючись на ст. 203, ч. 1 ста. 215 ЦК України, обґрунтував свої вимоги тим, що питання про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки ставиться ним у судовому порядку для повернення цього майна у власність колишньої дружини ОСОБА_5 з метою стягнення з останньої на його користь грошової компенсації, визначеної судовим рішенням про поділ майна.

Вирішуючи спір в частині вимог про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, суд першої інстанції з урахуванням обставин, зазначених у судовому рішенням від 15 травня 2015 року у справі за позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розподіл майна, встановив, що 12.09.2006 ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 належну йому на праві власності земельну ділянку АДРЕСА_2. 08.12.2006 відповідачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку (том 2 а.с.204). В період шлюбу сторонами на вказаній земельній ділянці був побудований житловий будинок. Згідно з свідоцтвом про право власності від 23.12.2010 власником житлового будинку в АДРЕСА_2 була ОСОБА_5 Належним їй на праві власності майном, ОСОБА_5 розпорядилась на власний розсуд, а саме подарувала земельну ділянку та житловий будинок своїй матері ОСОБА_7, що підтверджується договором дарування садового будинку від 29.03.2014 (том 2 а.с.155) та договором дарування земельної ділянки від 29.03.2014 (том 2 а.с.202). Судовим рішенням від 15 травня 2015 року (поділ майна подружжя) враховано житловий будинок, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, та за згодою ОСОБА_4 стягнуто з ОСОБА_5 на його користь грошову компенсацію половини вартості будинку в АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 виділено у власність вказаний будинок.

Таким чином, матеріали справи та встановлені обставини у судовому рішенні про поділ майна підтверджують факт перебування у власності ОСОБА_5 спірної земельної ділянки та житлового будинку. Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Встановивши, при розгляді справи, що позивач не оспорює право власності ОСОБА_5 на спірне майно, а його вимоги про визнання договорів дарування недійсними заявлені з підстав неможливості виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року (поділ майна), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на такі спірні правовідносини компетенція суду, згідно вимог статті 16 ЦК України, не поширюється, оскільки дані питання стосуються виконання судового рішення, примусове виконання якого покладається на державну виконавчу службу на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не враховано, що вимога про визнання договорів недійсними заявлена для повернення його у власність ОСОБА_5 вказаного майна для стягнення з неї на його користь за рахунок цього майна грошових коштів, визначених рішенням суду про поділ майна були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана належна оцінка, тому відхиляються як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: