Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/7006/15 Головуючий у 1-й інстанції: Курдюков В.М.
Є.У.№ 328/3047/15-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого Савченко О.В.,

суддів Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

секретар Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 16 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 04.07.2008 року між Банком «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Фінанси та Кредит» та відповідачем було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 13-34795-33, згідно умов якого відповідач отримала кредитні кошти. У порушення умов кредитного договору позичальник систематично не виконувала зобовязання по поверненню кредиту та сплаті відсотків, станом на 20 травня 2015 року має заборгованість на суму 29 582, 81 грн. Посилаючись на зазначені обставини, Банк просив суд стягнути з відповідача всю суму заборгованості і відшкодувати судові витрати.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 16 листопада 2015 року позов задоволеною Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості по договору № 015-Р/005692 в розмірі 29582,81 грн., а також 295, 83 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 посилається на те, що матеріали справи не містять доказів правонаступництва ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» від ВАТ «Банк «Фінанси та кредит». На думку апелянта, при визначенні розміру заборгованості суд першої інстанції не застосував строки позовної давності і частину 3 ст.551 ЦК України, якою передбачено зменшення неустойки у разі, якщо її розмір значно перевищує розмір збитків.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи ОСОБА_2 повторно не зявилася, причини неявки суду не повідомила, колегія суддів визнала їх неповажними і вважала за можливе на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню у звязку із такими обставинами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 взяті на себе зобовязання за кредитним договором виконувала неналежним чином, щомісячні платежі і проценти за користування кредитними коштами не сплачувала, а тому з неї на користь Банку підлягає стягненню вся сума заборгованості.

Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що 26 червня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття карткового рахунку, згідно якому банк відкрив клієнту картковий рахунок і надав міжнародну платіжну картку, а також зобов'язався здійснювати всі операції по картрахунку.

Пунктами 4.8, 4.11 договору передбачено, що проценти на залишок коштів по картрахунку нараховуються відповідно до тарифів Банку за фактичний строк їх знаходження на рахунку клієнта. У випадку відкриття на підставі окремого договору кредитної лінії із встановленням кредитного ліміту на картку виконання і повернення кредитних коштів в рамках відкритої лінії, сплату процентів за користування кредитними коштами та неустойку клієнт здійснює в розмірі, строки, порядку і на умовах, вказаних окремим договором про відкриття кредитної лінії.

4 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №13-34795-33, згідно якому банк надав останній кредитні ресурси в сумі 2 000 грн. з використанням картки строком до 4 квітня 2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33,3% річних.

У пункті 4.5 договору від 04.07.2008 року передбачено, що процентна ставка за користування кредитними ресурсами за цим договором може бути змінена банком в односторонньому порядку. Про вказану зміну процентної ставки Банк письмово повідомляє позичальника не менше, ніж за 5 днів до набуття чинності нової процентної ставки. У разі незгоди позичальника із зміною розміру процентної ставки, позичальник зобовязаний сповістити про це банк протягом 3 днів з моменту отримання повідомлення про зміну процентної ставки і достроково повернути в повному обсязі отримані кредитні ресурси і сплатити всі проценти за чинною ставкою до настання строку набрання чинності нової процентної ставки, зазначеної в повідомленні банку. При не повідомленні позичальником банку про свою незгоду із зміною розміру процентної ставки протягом 3 днів з моменту отримання відповідного повідомлення, новий розмір процентної ставки вважається прийнятий позичальником і набуває чинності з моменту, вказаного у повідомленні.

У п.6.1 договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії встановлена відповідальність позичальника за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів у вигляді пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

У звязку із порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору, несвоєчасною сплатою щомісячних платежів, судовим рішенням від 22 липня 2010 року з останньої на користь Банку достроково стягнута вся заборгованість за кредитом, розмір якої станом на 26 березня 2010 року становив 4 132, 65 грн., із яких: 2 000 грн. за тілом кредиту, 924, 63 грн. зі сплати відсотків і 1 208,02 грн. пені.

Із розрахунків заборгованості за договором, доданих до позовної заяви, вбачається, що протягом 2011, 2015 років позичальник частково вносила кошти на погашення кредиту, останній платіж зарахований 31 березня 2015 року. З 26 березня 2010 року по 20 травня 2015 року у відповідності з умовами договору за користування кредитними коштами нараховано 29 582, 81 грн. відсотків, а також 84 153, 37 грн. пені.

Вимоги про стягнення пені Банком не заявлялися.

Розмір визначеної банком заборгованості за процентами за користування кредитними коштами позичальником не оспорювався ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги також не містять доводів щодо неправильного визначення Банком суми заборгованості, а тому у відповідності з вимогами ст.ст.10,11, 303 ЦПК України правильність нарахування відсотків судом не перевірялася.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За умовами укладеного сторонами кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом проводиться на суму залишку заборгованості за кредитом від суми непогашеної заборгованості до дати погашення кредиту.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже, з боржника підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами і штрафні санкції , передбачені договором, за неналежне виконання його умов.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обстави висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимог Банку щодо стягнення заборгованості зі сплати відсотків, нарахованих після ухвалення попереднього судового рішення і до часу фактичного його виконання, відповідають вимогам ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведений факт правонаступництва являються безпідставними. Вказані обставини були предметом перевірки при розгляді судом спору між тими ж сторонами в іншій справі у липні 2010 року при вирішенні спору про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, визначеної станом на 25 березня 2010 року. За змістом ст.61 ч.3 ЦПК України обставини справи, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм ст.ст.257, 267 ЦК України не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_2 16 листопада 2015 року подала суду заяву, в якій зазначила про те, що позов не визнає, і просила розглянути справу за її відсутності (а.с.32).

Заяву про застосування строків позовної давності у відповідності з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України відповідач суду не заявляла, участі у розгляді справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не приймала, письмових заперечень в обґрунтування своєї заяви про заперечення проти позову суду не надавала.

За таких обставин суд першої інстанції не мав передбаченого законом права застосовувати позовну давність.

Крім того, у липні, жовтні 2011 року, січні-квітні, червні 2012 року, лютому-березні 2015 р. позичальник вносила платежі на погашення кредитної заборгованості на загальну суму 4 446, 23 грн. Вказані дії відповідно до ст.264 ЦК України переривали перебіг строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що при визначенні суми боргу суд не врахував положення ч.3 ст.551 ЦК України, також являються безпідставними, оскільки вказаною нормою право передбачено право суду зменшити розмір неустойки грошової суми, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобовязання. Предметом спору у цій справі було стягнення відсотків за користування кредитними коштами, а не пені, як помилково вважає відповідач.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права являються безпідставними, а тому апеляційна скарга на підставі ст.308 ЦПК України підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 16 листопада 2015 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: