Справа № 388/1367/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

17.02.2016

Долинський районний суд Кіровоградської області, в складі:

головуючого-судді Бойка П.М.

при секретарі Марченко О.І.

з участю адвокатів ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Долинській справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним, мотивуючи вимоги тим, що в провадженні Новгородківського районного суду Кіровоградської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу. З даної справи пона дізналася, що за життя її батько ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4В кошти в сумі 100 000 грн., які зобов»язувався повернути на першу його вимогу.

Даний факт не відповідає дійсності, так як між приватним сільськогосподарським підприємством «Вершинокам»янське» в особі голови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 2006 році був укладений договір оренди землі, земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на землю серія 1-КР № 034202 у розмірі 7,45 га.

Маючи намір придбати дану земельну ділянку, ОСОБА_4 оформив фіктивний договір позики на 100 тис.грн. від 20.01.2010 року, виготовивши розписку позики грошей. На підтвердження цього, 20.01.2010 року ОСОБА_5 дав нотаріальне доручення, яким уповноважив ОСОБА_4 розпоряджатися даною земельною ділянкою та склав заповіт на його ім»я.

Вважає, що розписка від 20.01.2010 року є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про визнання розписки від 20.01.2010 року, укладеної між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсною. В подальшому уточнили позовні вимоги, а саме визнати правочин, вчинений у формі розписки від 20.01.2010 року недійсним.

Позивач та її представник підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі, суду пояснили, що ОСОБА_5 мав земельну ділянку, яку здавав в оренду ОСОБА_4 Останній возив ОСОБА_5 та дав 30000 грн. орендної плати наперед. Щодо належності підпису Богдана в розписці та факт її укладення не заперечують. Не згідні з сумою боргу, зазначеній в розписці.

Просять суд, задовільнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в письмовій заяві та його представник позовні вимоги не визнали, представник суду пояснив, що між приватним сільськогосподарським підприємством «Вершинокам»янське» в особі голови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір оренди землі від 01.01.2008 року, в оренду передана земельна ділянка загальною площею 0,89 га. Договір укладено на 10 років. На прохання ОСОБА_5 йому ОСОБА_4 надавалися кошти в сумі 100 000 грн., про що складена відповідна розписка. Просять суд, в задоволенні позовних вимог, відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із розписки від 20.01.2010 року вбачається, що ОСОБА_5 отримав в борг у ОСОБА_4 гроші в сумі 100 000 грн (а.с.5).

Згідно довідки державного нотаріуса Новгородківської державної нотаріальної контори від 19.12.2015 року, № 35/815, що 20.01.2010 року від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 ніяких нотаріальних дій (заповіт, довіреність) не посвідчувалися (а.с.80).

Частинами 1, 2 статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 203 ЦК України, передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 1 ст.218 ЦК України щодо форми правочину, передбачає, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

В юридичній літературі зазначається, що не слід ототожнювати договір позики та розписку. Розписка є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору позики.

В позовній заяві ставиться вимога визнати розписку від 20.01.2010 року укладену між сторонами недійсною.

В той же час, розписка відповідає вимогам, щодо письмової форми договору. Оскільки в ній зазначені реквізити боржника, його дату народження, місце проживання, паспортні дані, дані кредитора, сума коштів та строк повернення. Дата укладення договору та особистий підпис боржника, що не оспорюється позивачем.

Посилання на фіктивність договору позики, підстави визнання правочину недійсним в позовній заяві зазначаються, але ставиться вимога про визнання розписки недійсною.

В даному судовому засіданні перед судом ставиться вимога про визнання розписки недійсною. Відповідно до позовних вимог суд і приймає рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення по справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому доказування жодним чином не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, його представник та свідок підтвердили факт підписання розписки, текст якої долучено до матеріалів справи (а.с.5), особисто ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 213, 215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання правочину, вчиненого у формі розписки від 20.01.2010 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Кіровоградської області відповідно до ст.294 ЦПК України.

Суддя Долинського районного суду ОСОБА_6