Номер провадження: 22-ц/785/4718/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Станкевича В. А.,

при секретарі Желєзнові В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3, представника ОСОБА_2, на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02. 03. 2016 р.,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02. 03. 2016 р. закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі ПАТ КБ «Надра») про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, представника ОСОБА_2, ставиться питання про скасування ухвали суду як незаконної та необгрунтованої, зокрема з посиланням на правову позицію Верховного Суду України, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В судовому засіданні ОСОБА_3, представник ОСОБА_2, підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги і перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів суд першої інстанції з посиланням на ст. 205 ч. 1 п. 1 ЦПК України, п. 25 постанови Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» виходив з того, що вказана справа має розглядатися в порядку адміністративного судочинства і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте вказаний висновок суду не відповідає обставинам справи і вимогам закону з таких підстав.

Дійсно, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Фактично, розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому застосував вказане положення п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України і закрив провадження у справі в порядку цивільного судочинства.

Але за положеннями ст. 15 (Компетенція судів щодо розгляду цивільних справ) ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства; законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 3 ст. 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

У пункті шостому статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 15 ЦПК України можна дійти висновку, що на спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку (в тому числі з питань вимог фізичної особи до банку/ліквідатора банку про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів) не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Вказаний правовий висновок відповідає і правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України (колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України) від 16. 02. 2016 р. у справі № 21-4846а15, № 826/2043/15.

Судом встановлено, що 20. 11. 2014 р. між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Надра» укладено договір № 2070861 строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, оформлений в рамках пакету послуг «ПУ «Семейный», за яким позивач вніс на депозитний рахунок банку гроші в сумі 105465,00 доларів США строком на 6 місяців з процентною ставкою в розмірі 12 відсотків річних і за цим договором банк зобовязаний забезпечити повне збереження та повернення вкладу з нарахованими процентами та повернути вкладнику вклад в кінці строку розміщення вкладу або достроково в порядку, передбаченому цим договором, шляхом перерахування коштів на рахунок.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 04. 06. 2015 р. № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05. 06. 2015 р.№ 113 про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Надра».

Як зазначено в позові, ОСОБА_2 звернувся до суду з вимогами до ліквідатора ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів, обгрунтовуючи свої вимоги наявністю укладеного між банком та позивачем договору строкового банківського вкладу (депозиту) без поповнення, за яким банк не повернув належні йому грошові кошти, йому було повернуто 200000 грн. і позивач декілька разів звертався до банку щодо повернення боргу банку перед ним на суму, яка перевищує 200000 грн., і у грудні 2015 р. йому рекомендовано звернутися до суду з заявою про визнання кредитором та включення його у реєстр кредиторів, незважаючи на те, що раніше йому відповідали, що оскільки він звернувся до банку, то він вже є у списку кредиторів банку.

З урахуванням викладеного та наведених правових положень апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки спір між сторонами у даній справі з питань вимог фізичної особи ОСОБА_2 до ліквідатора ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів виник на стадії ліквідації (банкрутства) банку, то на цей спір не поширюється юрисдикція адміністративних судів.

При цьому, апеляційний суд враховує і наявність ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 11. 04. 2016 р. про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра», третя особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання поважною причини пропуску строку звернення із кредиторськими вимогами про повернення депозиту та поновлення його, визнання незаконним рішення про визнання вимоги ОСОБА_2 такою, що є погашеною, та яка не буде включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів банку та інше.

За таких обставин, відповідно до ст. ст. 307, 311 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_3, представника ОСОБА_2, підлягає задоволенню, а вказана оскаржувана ухвала суду про закриття провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 307 ч. 2, ст. 311, ст. ст. 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Скасувати ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02. 03. 2016 р.і направити справу за позовом ОСОБА_2 до ліквідатора Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про визнання кредитором та зобовязання включити в реєстр кредиторів для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

ОСОБА_4

ОСОБА_5