АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Наборозняк М.І.
№22-ц/796/8144/2016 Доповідач Кравець В.А.
Справа №759/7365/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у зв'язку із невиконанням умов договору позики, моральної шкоди

та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів отримання грошей, за розписками, недійсними,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з відповідача борг у сумі 119 614 грн. 3% річних у сумі 3 079 грн., інфляційні нарахування у сумі 5 621 грн. та моральну шкоду у сумі 10 тис. грн., а всього 138 314 грн.

В мотивування вимог посилався на те, що він надав ОСОБА_2 грошові кошти у борг 7 вересня 2005 року - 119 614 грн. та 6 листопада 2005 року - 14 тис. доларів США, про що були складені розписки. Зазначав, що розписки були безстроковими, а відповідач зобов'язався повернути отримані ним кошти на першу вимогу. Вказував, що 20 лютого 2014 року він письмово звернувся до відповідача з приводу повернення боргу, проте отримав відмову.

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати недійсними правочини отримання грошей, які підтверджені розписками від 7 вересня 2005 року та від 6 листопада 2005 року.

Посилався на те, що він дійсно отримував гроші від ОСОБА_1, але не в борг, а на оплату інвестиційного договору на будівництво однокімнатної квартири для родини ОСОБА_1. Інвестовану квартиру за вказаним договором та за їх усною домовленістю, планували передати дочці ОСОБА_1 У січні 2006 року його дружина - ОСОБА_3 передала право на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 Посилання ОСОБА_1 про те, що між ними був укладений договір позики, не відповідає дійсності, оскільки такі договори не укладалися, а розписки були написані на його прохання без наміру створення правових наслідків.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року, позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано правочини отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за розписками від 7 вересня 2005 року і від 6 листопада 2005 року, як за договорами позики, недійсними.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У своїй апеляційній скарзі позивач за первісним позовом ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що заявивши зустрічний позов про визнання правочинів, датованих 2005 роком про отримання грошей, ОСОБА_2 тим самим визнав факт отримання грошових коштів 07.09.2005 року та 6.11.2005 року від ОСОБА_1 та фактично визнав тривання правовідносин між ними до часу судового спору, а строки давності не пропущеними.

Крім того, відповідно до Договору про уступку прав вимоги від 27.12.2006 року ОСОБА_3 (дружина відповідача) уступила право вимоги за інвестиційним договором №181/2005/ССБ від 20 січня 205 року дружині позивача ОСОБА_4. Відповідно до Довідки ТОВ «КИЇВВИСОТБУД» 8.02.2005 року № 49 про інвестування коштів 100 відсотків загальної площі інвестування - ОСОБА_3 інвестувала станом на 8 лютого 2005 року 156 844, 80 гривень на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 житловий будинок Б поверх 5. Інших грошових коштів вона не вносила. Саме на цих умовах ОСОБА_3 уклала Договір про уступку права вимоги 27.12.2006 року. Жодних інших договорів умов чи домовленостей між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судом не встановлено та доказів про їх існування не надано.

Вказує на те, що з метою часткового мирного урегулювання спору, враховуючи сімейні родинні стосунки, а не з будь-яких інших правових підстав - він в суді не заперечував, щоб сума 156 844 гривень 80 копійок, зазначена в Договорі уступки права вимоги була зарахована в рахунок погашення боргу відповідачем ОСОБА_2, так як дружина позивача ОСОБА_4 є рідною сестрою ОСОБА_2

Вважає, що судом не взято до уваги в якості доказу безстрокові розписки про взяття грошей ОСОБА_2

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що у розписках, всупереч вимог ст. 628 ЦК України, відсутні будь-які умови, а тому суд не вбачає підстав вважати їх договорами позики. Розписки були написані ОСОБА_2 без наміру створення правових наслідків.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі»рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення. Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Відповідно до ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою відповідно до ст. 309 ЦПК України до скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що 7 вересня 2005 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 119 614 грн. для погашення кредиту на будівництво квартири, що підтверджується відповідною розпискою (а.с. 12).

Крім того, 6 листопада 2005 року ОСОБА_2 отримав у борг 14 тис. доларів США для погашення кредиту на будівництво квартири АДРЕСА_1

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору позики може бути представлена розписка. Але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує як отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Виходячи з конотації слова «борг» - це щось, що необхідно повернути. Зобов'язання, строк виконання якого настав.

Зокрема, із тексту, написаного ОСОБА_2, вбачається, що він отримав «заняв» від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 119 614 грн., що є доказом того, що це є договір позики і кошти, які отримав ОСОБА_2, він має повернути.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13., №6-79цс14 від 02.07.2014 року.

Проте, суд зазначених вимог не дотримався й, визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст письмового документа, залишив поза увагою доводи ОСОБА_1

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-1967 цс 15.

Разом з тим, розписка про отримання грошових коштів містить зобов'язання про їх повернення - «заняв».

При ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не визначився, який саме документ складений відповідачем про отримання грошових коштів, та не встановив справжньої правової природи зазначеного документа.

Отже, у справі, яка переглядається, судом неправильно застосовано статті 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами не укладено договір позики від 07.09.2005р. та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність боргового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Висновок про правильне застосування норм матеріального права щодо позовної давності міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року в справі № 6-116цс13.

Відповідно до цього висновку для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи убачається, і позивачем ОСОБА_1 у заяві про уточнення позовних вимог від 14.08.2014 року (а.с. 56-59) не заперечується, що 02.03.2010 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 із Претензією про повернення грошових коштів за розписками, в тому числі за розпискою від 07.09.2005 року. (а.с.53-55).

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 у справі було подано клопотання про застосування строків позовної давності, із позовом ОСОБА_1 звернувся 24.04.2014 року (а.с.19), а з вимогою про повернення коштів за розпискою у березні 2010 року, колегія суддів приходить до висновку про застосування строку позовної давності у три роки.

16.12.2014 року позивачем до суду першої інстанції було подано заяву про визнання причин пропущення строку для звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку.

Оскільки суд першої інстанції заяву не розглядав, колегія суддів вважає за доцільне розглянути її доводи по суті.

Так у своїй заяві, як на підставу поважності пропуску строку позовної давності, позивач вказав на свій похилий вік, незнання законодавства щодо строку позовної давності та остаточне усвідомлення своїх порушених прав лише у 2014 році.

Колегія суддів поставила на обговорення питання про поновлення строку позовної давності та дійшла до висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки причини пропуску строку для звернення до суду є неповажними.

Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведений, що є самостійною підставою для цього.

Отже, враховуючи норми частини першої статті 261, статті 262, частини третьої статті 267 ЦК України, апеляційна інстанція приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов'язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов'язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У даному конкретному випадку розпискою не передбачено, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди.

Діючим законодавством не передбачено право на відшкодування моральної шкоди із правовідносин, що виникають із договірних зобов'язань.

Таким чином, за спірними правовідносинами у ОСОБА_1 не виникає права на відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6-1790-цс15.

Щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, то колегія суддів приходить до висновку про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 Постанови від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Оскільки у задоволенні позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за розпискою від 07.09.2005 року відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності та встановлено судом наявність боргових зобов'язань за цим договором, то в цій частині зустрічний позов не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи убачається, що згідно розписки, датованої 06.11.2005 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 14 000 доларів США для погашення кредиту на будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13)

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У розписці хоч і не вказано у кого саме було взято кошти ОСОБА_2, проте, з урахуванням того, що у своїх запереченнях на первісний позов ОСОБА_2 визнав, що брав кошти у ОСОБА_1 та з урахуванням того, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, доводи ОСОБА_2 відхиляються в цій частині за недоведеністю.

20 січня 2005 року між ТОВ «Київвисотбуд» та третьою особою ОСОБА_3 було укладено інвестиційний договір №181/2005/ССБ, предметом якого було інвестування в однокімнатну квартиру АДРЕСА_1

27 грудня 2006 року між ТОВ «Київвисотбуд», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про уступку прав вимоги за інвестиційним договором №181/2005/ССБ від 20 січня 2005 року, відповідно до якого права вимоги на вказану вище квартиру перейшли до ОСОБА_4 (а.с.120)

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва (а.с.124-125) за його дружиною визнано право власності на квартиру.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що квартиру АДРЕСА_1 було передано в рахунок погашення боргу за розпискою від 6 листопада 2005 року, а тому вимоги позивача про визнання цього договору позики недійсною задоволенню не підлягають.

Твердження ОСОБА_2 про те, що грошові кошти за розпискою були отримані ОСОБА_1 з метою інвестування та придбання квартири для ОСОБА_1 не заслуговують на увагу суду, оскільки відповідно до Довідки від 08.02.2005 року ТОВ «Київвисотбуд», ОСОБА_3 здійснила 100% оплати за інвестиційним договором у розмірі 130 704,00 грн в т.ч ПДП 20% у розмірі 26 140,80 грн., тоді як договори позики були укладені 07.09.2005 року та 06.11.2005 року, тобто пізніше ніж була здійснена оплата за інвестиційним договором.

Судова колегія також відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що Додатковою угодою до договору про уступку права вимоги від 27.12.2006 року за інвестиційним договором №181/2005/ССБ від 20 січня 2005 року, укладеного між ТОВ «Київвисотбуд» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про те, що договір про уступку був укладений, враховуючи, що кошти на інвестування будівництва квартири внесені у січні 2005 року за кошти сім'ї ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які вели спільне господарство і мали спільний сімейний бюджет, були передані подружжю ОСОБА_2 подружжям ОСОБА_4, а така передача відбулась 07.09.2005 року в сумі 119 614грн., та 06.11.2005 року в сумі 14 000 доларів США, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не є сторонами договорів позики, що були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином Договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 року у справі №6-116цс14, від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що договори позики не є фіктивними та недійсними правочинами, оскільки ОСОБА_2 отримав грошові кошти за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, договір не укладався під впливом тяжкої для нього обставини.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову з інших підстав, ніж ті, що вказані в рішенні суду та про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. 218,303,304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у зв'язку із невиконанням умов договору позики, моральної шкоди - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочинів отримання грошей за розписками, недійсними - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді