Номер провадження: 22-ц/785/4466/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» з залученням у якості третіх осіб: Незалежної профспілки працівників порту, Профспілки робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, Спілки професіоналів докерів-механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання наказів директора ДП «ІМТП» від 26.01.2015 року за № 33 та за № 46/0, «Про переміщення працівників підприємства» в частині переміщення, та наказу № 246/О 9 від 29.04.2015 року про звільнення незаконними та їх скасування,-

встановила:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом в якому просила:

- поновити їй строк на оскарження наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» та наказу директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 року за № 46/0 про її переміщення;

- визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» 26.01.2015 року за № 33 «Про переміщення працівників підприємства» в частині виключення зі штатного розпису другого терміналу посади тальмана, яку займала вона, незаконним та скасувати;

- визнати наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» від 26.01.2015 року за № 46/0 про переміщення її незаконним та скасувати;

- визнати наказ першого заступника директора підприємства від 29.04.2015 року за № 246/О - 9 про припинення трудового договору та звільнення її по п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати;

- поновити її в ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на посаді тальмана другого терміналу;

- стягнути з ДП «Іллічівський морський торговельний порт» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.02.2015 року по час постановлення рішення суду. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на роботі піддати до негайного виконання.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що, на її думку, наказ про переміщення працівників підприємства було видано з порушенням ст. 32 КЗпП України.

ОСОБА_3 вважає, що переведення було фактичним скороченням штату. Вона не погодилась на переміщення, а її в порушення вимог ст.ст. 40 і 43 КЗпП України звільнили з роботи.

Позивачка зазначила, що вона не є юристом за фахом і в правовому плані є необізнаною людиною, тому пропустила строки для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відповідач не розяснив їй щодо строків оскарження наказів, тому просила строк їй поновити та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що мало місце не переведення позивача, а переміщення, що повністю відповідає ч. 2 ст. 32 КЗпП України, та не потребує згоди ані працівника, ані профспілкового органу, членом якого є працівник, тобто переміщення позивача було здійснено на законних підставах. Перебування позивача на 2 терміналі без правових підстав не дає підстави для виплати їй заробітної плати, неявка на роботу не є вимушеним прогулом.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що наказом директора ДП «ІМТП» за № 33 від 26.01.2015 року у звязку з необхідністю забезпечення заходів щодо реорганізації підприємства у відповідності з ЗУ «Про морські порти України» та з метою підвищення ефективності виробничої діяльності ДП «ІМТП», а також у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, що повязані з передачею в оренду основних засобів структурного підрозділу «3 термінал», були вилучені зі штатних розписів структурних підрозділів робочі місця та посади за переліком, викладеним в наказі, в тому числі посади тальманів першого терміналу.

У той же день, 26.01.2015 року ДП «ІМТП» видано наказ № 46-0, яким ОСОБА_3 переведено з 02.02.2015 року тальманом 3-го терміналу з оплатою за штатним розписом з режимом багатозмінний, цілодобовий на підставі ст. 32 КЗпП України.

Переміщення є законним, якщо згідно ст.ст. 21, 31, 32 КЗпП України воно буде проводиться в межах умов трудового договору і не передбачає істотних його змін. Виходячи зі змісту цих норм, істотними умовами праці є система та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інші умови, які за умовами трудового договору слід вважати істотними.

Поняття «переміщення» визначено в частині другій статті 32 КЗпП України. Згідно з цією нормою не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

У разі переміщення трудова функція, найменування посади та робоче місце, на відміну від переведення, не змінюються. Змінюється лише робоче місце, структурний підрозділ (відділ), доручається робота на іншому механізмі чи агрегаті. Переміщення не потребує згоди працівника. Роботодавець не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоровя, що узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами та доповненнями), переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Таким чином, зміст наказу від 26.01.2015 року № 33 вказує на те, що підприємство здійснило переміщення позивача, що відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України не потребує згоди працівника. Позивачку переміщено на тому ж підприємстві в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості у межах спеціальності та кваліфікації.

Посилання позивача на необхідність її згоди безпідставні, оскільки має місце не переведення відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України, а переміщення, передбачене ч. 2 ст. 32 КЗпП України.

Згідно з записом у трудовій книжці ОСОБА_3, її було саме переміщено зі збереженням посади з одного структурного підрозділу до іншого в межах одного підприємства - відповідача ДП «ІМТП».

Твердження позивача про те, що переміщення її тальманом третього терміналу наказом № 46-0 від 26.01.2015 року, у той час як раніше аналогічним наказом № 77/Л від 22.04.2004 року її було переведено тальманом другого терміналу, що, на її думку, є переведенням, не знайшли свого підтвердження.

Натомість із записів у трудовій книжці позивачки встановлено, що вона до переводу тальманом другого терміналу працювала прибиральницею службових приміщень, тобто займала іншу посаду.

ОСОБА_5 того, як правильно зазначив суд першої інстанції, посадова інструкція тальмана терміналу є загальною для тальманів усіх підрозділів ДП «ІМТП», незалежно від терміналу (перший, другий, і т.д.) на якому працює тальман. Посадова інструкція посади тальмана терміналу затверджена наказом директора порту від 23.12.2013 року № 638, та є єдиною посадовою інструкцією посади «тальман» на підприємстві.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачкою не доведено порушення її трудових прав наказами № 33 та № 46-0 від 26.01.2015 року, у тому числі наявність змін істотних умов праці при переміщенні, тому її вимоги щодо визнання наказів незаконними та їх скасування не підлягають задоволенню.

Таким чином, позивача - працівника ДП «ІМТП» було переміщено на підставі ч. 2 ст. 32 КЗпП України з структурного підрозділу «2 термінал» ДП «ІМТП» на ту ж саму посаду «тальман» до іншого структурного підрозділу «З термінал» ДП «ІМТП» у межах посади, обумовленої трудовим договором, із збереженням істотних та усіх інших умов праці, що повністю відповідає правовій нормі ч. 2 ст. 32 КЗпП України, та не потребує згоди ні працівника ні профспілкового органу, членом якого є працівник.

Отже, наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 33 від 26.01.2015 «Про переміщення працівників підприємства» є законним та правові підстави для його скасування відсутні, а враховуючи, що наказ директора ДП «Іллічівський морський торговельний порт» № 46-0 від 26.01.2015 року виданий на підставі наказу № 33 від 26.01.2015, то підстави для скасування зазначеного наказу теж відсутні.

Також матеріалами справи встановлено, що наказом директора ДП «ІМТП» № 28 від 23.01.2015 року, у звязку з укладенням 22.01.2015 року договору № 7 оренди державного нерухомого майна ДП «ІМТП», яке знаходиться на балансі третього терміналу, з ТОВ «Трансгрейтермінал», ліквідовано з 23.04.2015 року структурний підрозділ «3 термінал» з усіма робочими місцями та посадами, що складають його штатний розпис (т.1 а.с.13).

Пунктом 3.1. цього наказу передбачено здійснення звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал» працівників, зазначених у листах-клопотаннях щодо звільнення за переведенням до вказаного підприємства, за їхніми заявами відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП України.

У п. 3.2. наказу зазначено, здійснити вивільнення працівників, які відмовилися від звільнення за переведенням до ТОВ «Трансгрейтермінал», робочі місця та посади яких ліквідуються цим наказом, на підставі ст.49-2 КЗпП України, ЗУ «Про зайнятість населення».

15.02.2015 року ОСОБА_3 була ознайомлена з наказом № 46-О від 26.01.2015 року про переміщення її на 3-й термінал, що підтверджується копією виписки з наказу (т.1, а.с.121).

23.02.2015 року за вихідним позивачці було вручено письмове попередження про наступне вивільнення, але вона відмовилась поставити свій підпис в цьому попередженні, про що було зроблено 02.03.2015 року відповідний запис працівниками відділу кадрів підприємства (т.1, а.с.127).

Наказом № 246/О - 9 від 05.05.2015 року ОСОБА_3 було звільнено з посади тальмана 3-го терміналу у звязку зі змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КЗпП України) на підставі наказу № 28 від 23.01.2015 року, попередження від 23.02.2015 року (т.1, а.с.14).

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяця про наступне вивільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що докази, які наявні в матеріалах справи свідчать про ліквідацію посади та структурного підрозділу, та відповідач при вивільненні працівника дотримувався вимог законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 була членом Незалежної профспілки працівників ІМТП на час звільнення і входила до профгрупи першого терміналу.

Стаття 43 КЗпП України передбачає необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.ст. 43, 43-1 КЗпП України.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Протоколом № 20 засідання президії Незалежної профспілки працівників ІМТП від 21.10.2015 року відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с.1-3, т.2). Обґрунтуванням відмови зазначено порушення трудових прав членів Незалежної профспілки та самої профспілки, а також встановлених ст.ст. 42, 43, 49-2, 49-4 КЗпП України процедур.

Протоколом № 6 засідання президії Незалежної профспілки працівників ІМТП від 13.01.2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України з обґрунтуванням відмови, аналогічно викладеним 21.10.2015 року (а.с.66-68, т.2).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані рішення президії Незалежної профспілки працівників ДП «ІМТП» про відмову в надані згоди на розірвання трудового договору є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в надані згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_3, не виконавши наказ № 46-О від 26.01.2015 року, порушила трудову дисципліну, а саме ст. 139 КЗпП України, відповідно до якої, працівники зобовязані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, п. 2.2.4. Колективного договору ДП «ІМТП», а саме, дотримуватись Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Іллічівського морського торговельного порту, не допускати порушень трудової дисципліни, розділ ІІІ «Основні зобовязання працівників порту» - дотримуватись дисципліни труда, своєчасно і точно виконувати розпорядження адміністрації, не допускати прогулів і т.д..

Відповідно до ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Облік використання робочого часу, а також контроль за станом трудової дисципліни на підприємствах здійснюється шляхом табельного обліку.

Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової у документації зі статистики праці». У табелі позначається кількість відпрацьованих годин кожним працівником, неявки на роботу (за допомогою умовних позначок - шифрів).

Відповідно в табелі обліку робочого часу третього терміналу з 03.02.2015 року по 24.04.2015 рік позначається неявка позивача з незясованих причин (а.с.122-123, т.1).

Таким чином, оскільки відмітки про відпрацьований час у табелі ОСОБА_3 відсутні, то і відсутні підстави для нарахування заробітної плати, перебування позивача на 2 терміналі без правових підстав не дає підстави для виплати їй заробітної плати, тому її посилання на те, що вона знаходилася на роботі обґрунтовано не прийнято судом першої інстанції до уваги.

Неявка на роботу не є вимушеним прогулом. Вимушений прогул, це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, позивача було законно переміщено, тому підстав для стягнення середнього заробітку не має, оскільки не має вимушеного прогулу з вини роботодавця.

Тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3, оскільки обставини, які в ній викладені, не дають підстав для висновку про незаконність рішення суду.

Таким чином, аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення дослідив усі обставини по справі, надав належну оцінку доказам, та ухвалив законне, обґрунтоване, справедливе рішення, яке скасуванню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_2

ОСОБА_7