Провадження № 2/712/2429/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2016 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого/судді - Троян Т.Є.

при секретарі - Шмагайло Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 14.09.2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири, вказуючи, що вона є власницею квартири за адресою АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 07.12.2006 року та договору дарування від 01.12.2014 р.

Вказувала, що в належній їй квартирі окрім неї зареєстрований та проживає ще її онук ОСОБА_2

Зазначила, що відповідач систематично порушує її права шляхом влаштування сварок та бійок, принижуючи її перед сусідами та родичами. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів за захистом своїх прав. За даними фактами було проведено перевірки, що підтверджується висновком начальника Соснівського РВ м.Черкаси від 13.10.2015 року та висновком начальника Черкаського відділу поліції Головного Управління національної поліції в Черкаської області від 21.04.2016 року. На її прохання переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляє, чим порушує її право на спокійне життя. В утриманні будинку, його ремонті та оплаті комунальних послуг відповідач участі не приймає.

Позивач просить суд виселити ОСОБА_2 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та зобовязати Відповідача відшкодувати Позивачу судовий збір.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили проти позову, мотивуючи свої заперечення тим, що у матеріалах справи відсутні докази систематичного порушення відповідачем правил соціалістичного співжиття, як зазначено в ст.116 ЖК України. З поданих позивачем доказів вбачається, що відповідача лише одноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за нібито насильство над його бабусею - позивачем по справі, інших підтверджень систематичності його незаконної поведінки до суду не надано. Також зазначили, що оскільки позивач була певний час опікуном відповідача, він позбавлений був права на отримання соціального житла. Крім того, відповідач вказував, що бабуся сама провокує та влаштовує скандали з метою його виселення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.12.2006 року та договору дарування ? частини квартири від 01.12.2014 року, що посвідчений нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно довідки про склад сімї виданої КП «Соснівська служба утримання будинків» Черкаської міської ради № 11694 від 13.10.2012 року, ОСОБА_2 є онуком позивача та зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Отже, відповідач вправі продовжувати користуватись спірним житлом на правах члена сімї власника.

Положеннями ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається.

Заявляючи вимогу про виселення, позивач посилається на неможливість співжиття із відповідачем та на те, що відповідач не бере участі в утриманні житла, між тим, доказів того, що між позивачем та відповідачем була укладена угода про порядок користування житлом, участі в його утриманні суду не надано.

Так, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) відповідно до ст. 157 ЖК України, може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, а саме за обставин, коли такі особи систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Виходячи з офіційного характеру заходів запобігання й громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім'ї на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ст. 59 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, товариські суди тощо), повинен підтверджуватися письмовими доказами.

З представлених позивачем доказів, а саме документів реагування правоохоронних органів на заяви позивача про протиправну поведінку відповідача, вбачається, що між сторонами час від часу виникають суперечки (конфлікти) на ґрунті користування житлом, тощо, що в свою чергу, з огляду на наведене вище, недостатньо для визнання факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

Отже, підстав вважати, що відповідач перешкоджає позивачу користуватись власністю не вбачається, а відповідно і підстав для його виселення не має.

Тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за необгрунтованістю.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем зараховуються до відповідного бюджету держави.

Керуючись: ст.ст.5, 10, 11, 60, 88, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.405 ЦК України, ст. 9 ЖК України, постановою пленуму ВСУ від 12.04.1985р. №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з квартири відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області протягом десяти днів з моменту його проголошення.

Головуючий: Т.Є. Троян