АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Винту Ю. М.

Суддів : Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

При секретарі : Чубрей І.І.

За участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційниою скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 8401 грн., яка складається з основного боргу в розмірі 5000 грн., 3% річних з простроченої суми - 376 грн. та інфляційних втрат в розмірі 3025 грн, посилаючись на наступне.

03.10.2012 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно якого відповідач позичив 5000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, складеною та підписаною відповідачем. Згідно зазначеної розписки, позичені кошти ОСОБА_3 зобов'язався повернути до 30 березня 2013 року, але до моменту подачі позовної заяви до суду першої інстанції борг не повернув.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 8401 грн., яка складається із заборгованості за зобов'язанням - 5000 грн., втрат від інфляції - 3025 грн., 3% річних від простроченої суми - 376 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 І на користь держави судовий збір в розмірі 487, 20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 просить рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач у позивача гроші не позичав. 03.10.2012р., в присутності секретаря сільської ради, який завірив підпис відповідача, останній добровільно написав розписку про те, що він ніби то позичив у позивача гроші в сумі 5000 грн., які зобов'язався віддати до 30.03.2013р., у зв'язку з тим, що в жовтні 2012 року сталася ДТП за його участю та участю позивача, який керував гужовим транспортом. В результаті згаданої ДТП посраждав кінь,

_______________________________________________________________________________________________

№ 22ц-794/159/16р. Головуючий у 1 інстанції: Пухарєва О. В.

Категорія : 19/27 Доповідач: Винту Ю.М.

на лікування якого він мав відшкодувати позивачу 5000 гривень. Гроші він не повернув, оскільки не має фінансової можливості.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість, речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визнач грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання: - чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; - які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; - яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зібраними по справі доказами встановлено, що 03.10.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно якого відповідач отримав грошову позику в сумі 5000 гривень.

Згідно розписки наданої позивачем оригінал якої досліджено в судовому засіданні, відповідач зобов'язався повернути позивачу позичені кошти до 30.03.2013 року (а.с. 6).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Із змісту розписки від 03.10.2012 року, відповідач зобов'язався повернути позивачу до 30.03.2013 року грошові кошти, що свідчить про виникнення між сторонами позикових відносин.

Відповідно до вимог ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Довести суду ці обставини належними доказами з дотриманням вимог цивільно-процесуального законодавства повинен позичальник.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції було зроблено правильний висновок, що ОСОБА_3 умови договору позики не виконав, а саме не повернув до 30.03.2013 року позичені кошти позивачу.

Позивачем на підтвердження укладення договору позики надано суду першої інстанції письмову розписку від 03.10.2012 року, яка не оспорена відповідачем ОСОБА_3 на підставі ст. 1051 ЦК України та є документом який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, №9 необхідно звернуто увагу судів на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Таким чином, не може доводитися показами свідків, яких просив допитати відповідач заперечення факту вчинення правочину між сторонами.

Таким чином є необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що сторони не уклали договір позики, оскільки позивач не передав відповідачу гроші, які зазначені в тексті розписки.

В матеріалах справи відсутні будь які належні та допустимі докази щодо вказаних обставин.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З листа Верховного Суду України №62-97р від 03.04.97 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», вбачається формула розрахунку індексу інфляції: (Сума боргу * (індекс інфляції/100) - сума боргу.

З довідки державної служби статистики видно, що індекс інфляції (споживчих цін) становив: 04.2013 р. - 100,1; 05.2013 р. - 100,2; 06.2013 р. - 100,2; 07.2013 р. - 100,7; 08.2013 р. -99,4; 09.2013 р. -99,4; 10.2013 р. -99,8; 11.2013 р. - 100; 12.2013 р. - 100,5; 01.2014 р. - 100,2; 02.2014 р. - 100,8; 03.2014 р. - 103,0; 04.2014 р. - 106,4; 05.2014 р. - 110,5; 06.2014 р. - 111,6; 07.2014 р. - 112,0; 08.2014 р. - 112,9; 09.2014 р.- 116,2; 10.2014 р. - 119,0; 11.2014 р. - 121,2; 12.2014 р. - 124,9; 01.2015 р. - 103,1; 02.2015 р. - 105,3; 03.2015 р. - 110,8; 04.2015 р. - 114,0; 05.2015 р. - 102,2; 06.2015 р. - 100,4; 07.2015 р. - 99,0; 08.2015 р. - 99,2.

Загальний індекс інфляції за період прострочення складає 1,605 (добуток місячних індексів інфляції).

З урахуванням вказаних показників втрати від інфляції, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, за період з 04.01.2013 року - дата початку прострочення виконання зобов'язання) по 31.08.2015 року (здійснення розрахунку) розраховуються по формулі - сума боргу * (індекс інфляції/100) - сума боргу та складають 3025,00 грн., тобто 5000*(160,5/100) -5000=8025-5000=3025.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України три відсотки річних, від простроченої суми заборгованості за період з 30.03.2013 року по 06.10.2015 року розраховуються за формулою (сума боргу*3%)/ 365 (кількість днів у році) * кількість прострочених днів)та складають 376, 00 грн., тобто (5000*3%)/365*919= 376. Вказана сума вбачається також із розрахунку (а.с. 6).

Таким чином, судом першої інстанції було зроблено правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції - 3025 грн. та 3% річних від простроченої суми - 376 грн.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

Всупереч вимогам ст.ст.60, 131 ЦПК України, відповідач не надав суду першої інстанції належні та допустимі докази на спростування заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального й процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 312, 314 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : /підпис/

Судді : /підписи/

Згідно з оригіналом :