АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/613/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 29 Прокулевич В. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівДемченка В. А. , Трюхана Г. М.
при секретаріКолеснику Я. В.

з участю позивача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення курсової різниці валют, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_7 про стягнення курсової різниці валют.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 21 січня 2013 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто борг за договорами позики у сумі 105 560 грн.

Це рішення виконано лише частково, повної сплати коштів відповідачем здійснено не було

Згідно відповідних розписок відповідач отримав від позивача у якості позики грошові

кошти в сумі 3 000 дол. США та 7 600 євро. Курс валют на день передачі коштів становив 8 грн./дол. США та 10,85 грн./євро.

Курс євро станом на 8 листопада 2014 року (на момент звернення до суду) складає 18,11 грн.

Позивач, посилаючись на те, що сума позики у грошовій одиниці України, враховуючи курс валюти та часткове виконання зобов'язань, станом на 8 листопада 2014 складає 76 895,06 грн., то з відповідача в судовому порядку належить стягнути суму курсової різниці у розмірі 52 310,15 грн., як збитки у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки відбулося здорожчання валют в яких надавалася позика.

ОСОБА_6 просив суд:

- стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму курсової різниці 52 310,15 грн.;

- стягнути з ОСОБА_7 суму судового збору 523,10 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року позов було задоволено.

Не погодившись з даним рішенням ОСОБА_7 у червні 2015 року подав апеляційну скаргу.

Зазначивши, що суд не врахував, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а рішенням суду від 21 січня 2013 року з нього було вже стягнуто заборгованість за договором позики. І ця сума, яку було визначено за судовим рішенням, ним повністю погашена, тому його зобов'язання перед позивачем виконане, а обраний спосіб захисту не передбачений ст. 16 ЦК України. У зв'язку з чим стягнення курсової різниці є протиправним, що не передбачено ні договором ні законом. Таким чином, задовольнивши позов, суд змінив ціну договору позики вже після виконання. Також суд вказану позивачем «курсову різницю» помилково визначив як збитки та не врахував, що знецінення гривні сталося не з його вини.

ОСОБА_7 просив суд:

- скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року;

- ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити;

- судові витрати покласти на ОСОБА_6

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06 липня 2015 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року залишено без змін.

У липні 2015 року ОСОБА_7 подав касаційну скаргу, якою просив суд:

- скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року;

- скасувати ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 липня 2015 року;

- ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 липня 2015 року скасовано. Справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що з моменту передачі позивачем у якості позики коштів в іноземній валюті відповідачу до часу виконання судового рішення, яким було стягнуто борг в гривнях, і сплати гривневого еквіваленту отриманих у позику доларів США та євро, - курс цих валют зріс, тому право кредитора на отримання еквівалентної переданим у позику доларам США та євро суми є порушеним і для його відновлення останній несе витрати, які є збитками в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України, що підлягають стягненню з відповідача, тому стягнув курсову різницю між курсом іноземної валюти до національної валюти України на день передачі коштів у позику до курсу на день звернення з позовом до суду у сумі 52 310 грн. 15 коп.

З такими висновками не погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, а рішення є таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Ч. 2 ст.16 ЦК України зазначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як вбачається з цивільного позову, позивач ОСОБА_6 скористався своїм цивільними правами та вибрав спосіб захисту, шляхом відшкодування збитків та інших відшкодувань майнової шкоди - стягненням курсової різниці.

З інших підстав позовних вимог до ОСОБА_7 позивачем не заявлялося.

В обґрунтування позивних вимог ОСОБА_6 зазначає, що з ОСОБА_7 підлягає стягненню курсова різниця між курсом євро до гривні, який був на час отримання позики та курсом євро до гривні на час звернення до суду, на суму залишку заборгованості 4 246 євро, оскільки вона є збитками згідно вимог ст. 22 ЦК України, що пов'язане із здороженням валюти Євро, в якій була надана позика - 10,85грн. за 1 євро до 18,11 грн. за один євро.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 192 ЦК України встановлено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 N 193 "Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 "Вплив змін валютних курсів" (далі - наказу) валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст.627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Обов'язок позичальника повернути позику передбачений ст.1049 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 25 березня 2010 року ОСОБА_7 позичив у ОСОБА_6 3 000 дол. США, еквівалент 24 000 грн. /а.с. 5/, за розпискою від 7 квітня 2010 року - позичив 3 600 євро, еквівалент 38 160 грн. /а.с. 6/ та за розпискою від 15 квітня 2010 року -позичив 4 000 євро, еквівалент 43 400 грн. /а.с. 7/. Та зобов'язувався повернути гроші по першій вимозі на протязі двох тижнів.

Таким чином, хоча позика ОСОБА_6 надавалася ОСОБА_7, відповідно до вказаних розписок, у іноземній валюті, але сторони договору позики домовилися, що еквівалентом позичених коштів у іноземній валюті є гривня, а не навпаки.

Оскільки ОСОБА_7 не виконував взяті на себе зобов'язання та борг не повернув, то ОСОБА_6 звернувся до нього з позовом, про стягнення боргу за договорами позики, яким просив стягнути з ОСОБА_7 105 560 грн., тобто суму яка відповідала гривневому еквіваленту, визначеному в зазначених вище розписках - 24 000 грн. + 38 160 грн. + 43 400грн.= 105 560 грн.

21 січня 2013 року рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області даний позов був задоволений та стягнуто зокрема з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 105 560 грн. боргу та 437,48 грн. судових витрат /а.с. 8-10/.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 14 лютого 2013 року сума боргу, що підлягає до стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6., складає 105 560 грн. /а.с. 20/.

Згідно виписок з рахунку ОСОБА_6 в КБ «Приват Банк» /а.с. 12-18/ та розрахунку, що здійснено позивачем особисто станом на 08 листопада 2014 року, як було зазначено в позовній заяві /а.с. 19/ вбачається, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області виконано ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 в гривні.

Довідкою Уманського МВ ДВС № 1146-4 від 02 грудня 2014 року підтверджується, що борг в сумі 105 560 грн. стягнутий в повному обсязі з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 /а.с. 29/, а виконавче провадження завершено відповідно до п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Таким чином, враховуючи, що сам ОСОБА_6, як позичальник, визначив валюту зобов'язання ОСОБА_7 за договорами позики у гривнях, і ця обставина була встановлена судовими рішенням у цивільній справі, яким було встановлено як факт порушення зобов'язань за договорами позики зі сторони ОСОБА_7, так і розмір та валюту заборгованості згідно укладених договорів позики - 105 560 гривень, яка й була стягнута за рішенням суду на користь ОСОБА_6 в повному обсязі, - то помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 невиконаного зобов'язання в іноземній валюті - євро та заподіяння останньому з вини відповідача майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди за рахунок курсової різниці росту іноземної валюти по відношенню до гривні.

Оскільки позивач не довів сам факт заподіяння йому з вини відповідача шкоди у вигляді упущеної вигоди у зв'язку зі зміною курсу гривні по відношенню до іноземної валюти Євро, враховуючи ту обставину, що судовим рішенням встановлено валюту зобов'язання ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 - гривню та що рішення суду про стягнення заборгованості в сумі 105 560 грн. є виконаним. І ця обставина відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Тому, за встановлених обставин, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення курсової різниці валют у сумі 52 310,15 грн., - відсутні. У зв'язку з чим у задоволенні даного позову належить відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З інших підстав, ОСОБА_6 до ОСОБА_7 вимог не заявляв і доказів порушення його прав не подавав.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд першої інстанції, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, невірно оцінив надані сторонами доказами та помилково вважав доведеною наявність у відповідача непогашеної заборгованості перед позивачем у іноземній валюті та заподіяння останньому майнової шкоди у вигляді курсової різниці, чим допустив невідповідність висновків суду обставинам справи та допустив порушення норм матеріального права, що регулюють спори про відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди, - рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року належить скасувати та ухвалити нове рішення , яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення курсової різниці валют

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року - задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 25 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення курсової різниці валют - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення курсової різниці валют - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 627 грн. 72 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :