АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

при секретарі - Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2010 року по справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2009 року позивач звернувся із зазначеним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 04 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк»(правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 001-2900/840-0220, за яким останній отримав кредит у розмірі 305960 доларів США строком до 01 жовтня 2036 року зі сплатою 11,95 % річних за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 04 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 001-2900/840-0220-Р.

ОСОБА_1 не виконав зобов'язань за кредитним договором, тому Банк просив стягнути на свою користь солідарно із відповідачів заборгованість станом на 25 травня 2009 року у розмірі 328 680.08 доларів США, що за офіційним курсом НБ України складало 2 503 227.49 грн., з яких: 304 995.40 доларів США, що складало 2 322 844.97 грн. заборгованості за кредитом, 23 595.24 доларів США, що складало 179701.35 грн. заборгованості за процентами та 89.44 доларів США, що складало 681.18 грн. підвищених процентів, а також покласти на відповідачів сплату 1950 грн. судових витрат. (а.с.3-5)

Представник відповідача ОСОБА_1 заперечень проти позову до суду не заявляв. (а.с.118-123)

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2010 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь ВАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 328 680,08 доларів США, що станом на 24 грудня 2010 року відповідно до офіційного курсу НБ України (100 $ - 796,35 грн.) становить 2 617 443, 82 грн., а також стягнуто витрати з оплати судового збору в розмірі 1700,00 грн. та витрати з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. (а.с.145-146)

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на порушення судом норм матеріального і процесуального права, порушення норм ст.ст. 4, 5, 11, 15, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду скасувати і закрити провадження у справі. Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначив, що суд не перевірив законність умов п. 6.2, 9.8 кредитного Договору, не врахував обставин та доказів по справі і дійшов помилкового висновку про задоволення позову. (а.с.165-171)

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав скаргу і просив її задовольнити. Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений шляхом вручення повістки його представнику - ОСОБА_3 (а.с.207-217)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частинами 1, 2 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 543 ЦК у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

За вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, тобто, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000р. № 2121-ІІІ(із змінами), кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону передбачають можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року N 15-93 (із змінами), операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБ України. Таким чином, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За пп. "в" п. 4 ст. 5 вищевказаного Декрету, передбачено необхідність наявності індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, проте, на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. За таких обставин, не можна стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам.

Водночас, відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБ України від 14 жовтня 2004 року N 483(із змінами), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Згідно ч. 2 ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" уповноважені банки здійснюють контроль за валютними операціями, що провадяться резидентами і нерезидентами через ці банки.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 вищевказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії або дозволу НБ України на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, а здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Судом встановлено, що 04 жовтня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 001-2900/840-0220, за яким останній отримав кредит у розмірі 305960 доларів США строком до 01 жовтня 2036 року зі сплатою 11,95 % річних за користування кредитом. (а.с.6-16)

За п. 1.1.1 кредитного договору за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 31.35% річних, при цьому, розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим Договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 04 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 001-2900/840-0220-Р.(а.с.19-21)

Цих обставин, підписання договорів кредиту, поруки та отримання за кредитним договором грошей у вищезазначеному розмірі апелянт не заперечував.

ОСОБА_1 не виконав зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з цим Банк направляв вимоги про погашення заборгованості та заявив про повернення кредитних грошей. (а.с.22-24)

Обов'язок боржника ОСОБА_1 сплатити 328 680.08 доларів США, що за офіційним курсом НБ України складало 2 503 227.49 грн., з яких: 304 995.40 доларів США, що складало 2 322 844.97 грн. заборгованості за кредитом, 23 595.24 доларів США, що складало 179701.35 грн. заборгованості за процентами та 89.44 доларів США, що складало 681.18 грн. підвищених процентів, розрахунки такої заборгованості наведені позивачем станом на 25 травня 2009 року і зазначені в оскаржуваному рішенні районного суду, передбачені і відповідають змісту п.п. 1.1-1.5, 2.1-2.12, 3.1-3.5, 4.1-4.4, 5.1-5.4.2, 6.1, 6.4 укладеного Банком і ОСОБА_1 кредитного договору від 04 жовтня 2007 року № 001-2900/840-0220. (а.с.6-17)

Оскільки між Банком та відповідачем ОСОБА_2 у встановленому законом порядку було укладено договір поруки від 04 грудня 2007 року за п.п. 1.1-1.5, 2.1-2.8, 3.1-3.1.4, 4.1-4.2, 5.1-5.10 якого остання зобов'язувалася перед кредитором солідарно відповідати за виконання зобов'язання ОСОБА_1, у т.ч. поручитель дав згоду відповідати за зобов'язаннями боржника як за ставкою 11.95% річних так і за ставкою 35.85 % річних за користування кредитом понад встановлені строки сплати платежів про що прямо зазначено в п. 1.2 Договору поруки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про солідарну відповідальність відповідачів.

Наведені розрахунки обґрунтовані наявними у справі доказами, в межах заявлених позовних вимог, враховано період порушення боржником умов договору, і сплату коштів на виконання договору і часткове погашення заборгованості. Відповідачі не надали власного розрахунку суми заборгованості за кредитним договором. (а.с.17)

Суд першої інстанції повідомляв відповідача ОСОБА_1 за місцем реєстрації відповідача повідомлення повертались із відміткою працівників пошти, що за зазначеною адресою відповідач не знаходиться. ОСОБА_1 був повідомлений телефонограмами та врученням повісток його представнику ОСОБА_4, оскаржував ухвалу районного суду про відкриття провадження у цій справі, представник ОСОБА_4 брав участь в розгляді справи, а відтак ОСОБА_1 був належним чином сповіщений про розгляд справи районним судом. (а.с.46, 55, 57-63, 86-87, 94)

Вказане свідчить, що відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 мали можливість подати заперечення, у т.ч. письмові, проти заявленого позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхилила доводи апелянта про його несповіщення районним судом.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 листопада 2010 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним вищевказаного укладеного ним із Банком кредитного договору № 001-2900/840-0220 від 04 жовтня 2007 року. (а.с.121-128)

Тому, з огляду на положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України, колегія суддів відхилила посилання апелянта на недійсність кредитного Договору із зазначених позивачем підстав, які були предметом оцінки вищевказаного судового рішення.

Інших доводів недійсності кредитного Договору, у т.ч. з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів» відповідач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заявляли, тому, з огляду на положення ч. 1 ст. 303 ЦПК України, колегія суддів відхилила доводи апелянта про їх неврахування та ненаданням ним оцінки районним судом.

З такими умовами за кредитним договором і договором поруки погодились боржник ОСОБА_1 та поручитель ОСОБА_2 під час їх укладення, про що свідчать їх підписи.

Вищевказаний кредитний Договір містить усі необхідні умови, встановлені законодавством для договорів даного виду. За пунктом 8.5 кредитного Договору, ОСОБА_1 підтвердив надання йому у письмові формі необхідної, достовірної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, валютні ризики, переваги та недоліки кредитування.

Передбачений за п. 6.4 вищевказаного Договору штраф міг бути застосований Кредитором у випадку невиконання Позичальником умов Договору, проте Банк у цьому провадженні не заявляв таких вимог. Таких вимог як і вимог визнання недійсним пункту 9.8 вищевказаного кредитного Договору ОСОБА_1 та його представник в суді першої інстанції не заявляли і Банком при розрахунку вимог про стягнення кредитної заборгованості вказані умови не застосовувались.

За змістом положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Проте наявності таких обставин і підстав судом не встановлено.

Так, за змістом кредитного договору, сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, відповідач погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах (у доларах США), що визначені договором, у т.ч. підвищення відсоткової ставки у випадку порушення позичальником кредитних зобов'язань (п.п. 1.1-1.5 Договору), волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору було вільним.

Тому, колегія суддів відхилила посилання апелянта на положення ст.ст. 4, 5, 11, 15, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте висновок районного суду про солідарне стягнення із відповідачів судових витрат колегія суддів визнала помилковим.

На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню із відповідачів в рівних частках на користь позивача 1820 грн. судових витрат за розгляд справи районним судом. (а.с.1-2)

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення, тому з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 303, п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2010 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути на користь Відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк», :

- із ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 - 850 (вісімсот п'ятдесят) грн. судового збору та 60 (шістдесят) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи районним судом;

- із ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 - 850 (вісімсот п'ятдесят) грн. судового збору та 60 (шістдесят) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи районним судом.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 24 грудня 2010 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/12521/2016

Унікальний номер 2-162/10

Головуючий у першій інстанції - Бусик О.Л.

Доповідач Левенець Б.Б.