Справа № 462/200/14 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/5560/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 24 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_9, треті особи - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_10, в інтересах якої діє ОСОБА_2, про припинення права на частку у спільному майні, виселення, визнання за іншими співвласниками права власності на частку квартири та виплату її вартості,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення суду оскаржили ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_8 подавши апеляційну скаргу, в якій стверджують про порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначають, що наявні три необхідні та обов'язкові обставини, передбачені ст.365 ЦК України, для припинення права на частку в квартирі відповідача, оскільки частка останнього є незначною та не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування майном є неможливе, і припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї, так як останні житлом забезпечені. Вважають безпідставним посилання суду на неможливість проживання відповідача в своїй квартирі АДРЕСА_4 оскільки немає жодних доказів неправомірної поведінки сестри відповідача ОСОБА_11 Вважають, що судом не надано оцінки численним неправомірним діям відповідача. Стверджують, що обдарувавши малолітню ОСОБА_9 4/500 ідеальної частки квартири відповідач жодним чином не покращив її майнові і житлові права, а лише зловживає фактом належності житла малолітній особі.

Просять скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилено, а рішення Залізничного районного суду м.Львова від 24 липня 2015 року залишено без змін.

Дану ухвалу апеляційного суду оскаржили ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подавши касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 06 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 221-224), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представників ОСОБА_3, ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Позивачі, посилаючись на ст.ст.365,392 ЦК України, ст.157 ЖК України, просили припинити право власності відповідача на 1/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_5 припинити право власності малолітньої ОСОБА_12 на 4/500 часток квартири АДРЕСА_6 визнати за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13 в рівних частинах право власності на 1/500 та 4/500 ідеальних часток квартири, виплатити компенсацію і виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири. (т.1, а.с.205)

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені ст.365 ЦК України, для припинення права відповідача на частку в квартирі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 13 вересня 1996 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_14, ОСОБА_8

У 2002 році ОСОБА_14 уклала шлюб із ОСОБА_2, який вселився до вказаної квартири як член сім'ї власника. Від даного шлюбу народилася донька - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_7 року померла та спадщину після її смерті у вигляді 1/5 частки спірної квартири прийняли: її мати ОСОБА_5 - ? частку, її чоловік ОСОБА_2 - ? частку та донька ОСОБА_13 - ? частку.

25 липня 2012 року відповідач ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_15, від якого народилася донька ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 та син ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Статтею 27 ЦПК України передбачено, що особи які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обо'язки.

Однак як встановлено судом, що під час розгляду справи, а саме 23 травня 2014 року відповідач ОСОБА_2 подарував 4/500 частки з належної йому частки спірної квартири дочці ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_8 року - 1/25 частки дочці ОСОБА_13

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Однак надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ч. 2 ст. 183 цього Кодексу.

Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Верховний Суд України від 16 січня 2012 року висловив таку позицію у своїх постановах № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З аналізу ч. 2 ст. 365 ЦК України випливає, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно не лише довести обставини, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, а й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду.

Як встановлено матеріалами справи, що згідно висновку будівельно-технічного дослідження від 20 грудня 2013 року вартість 1/20 частини спірної квартири становить 29 000 грн., яку позивачі при звернені до суду з даним позовом перерахували на рахунок суду.

Судом встановлено, що вказана квартира є неподільною, її розподіл є неможливим та що частка в розмірі 1/20 частини не може бути виділена в натурі про що зазначено в будівельно-технічному дослідженні від 20 грудня 2013 року. (т.1 а.с.25-39)

Попередньо позивачі перерахували кошти в розмірі 29 000 грн. як компенсацію вартості частки відповідача.

Окрім того, відповідно до вироку Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2013 року ОСОБА_2 - відповідача визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 123 КК України та призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі з іспитовим строком два роки, за умисне завдання позивачу ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначали про неможливість спільного володіння і користування спірної квартирою із відповідачем ОСОБА_2 через його протиправну поведінку по відношенню до них та майна в квартирі, а також про незначну частку відповідача у спільній власності та неможливість її виділення в натурі.

Крім того, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 вказували про наявність у відповідача у власності іншого житла та наявність житла у його дружини, у якому вони мають можливість мешкати разом з дітьми, що свідчить про те, що припинення права власності ОСОБА_2 на частку в спірній квартирі не завдасть йому та членам його сім'ї істотної шкоди.

Зміст ст.ст.316-319 ЦК України полягає в тому, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

У ст. 321 цього Кодексу закріплений конституційний принцип непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави припинення права власності передбачені ст. 346 ЦК України.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.369 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 355, 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 368 цього Кодексу визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч.1 зазначеної норми).

Частки у спірній квартирі сторін у справі не визначені. Відтак, ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Виділ часток чи поділ спірної квартири не проводився.

Згідно зі ст.ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до порядку, встановленого ст. 364 цього Кодексу, а також на поділ такого майна.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» передбачено, що квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Висновок суду першої інстанції, викладений у рішенні, не відповідає обставинам справи, що полягає у неправильній оцінці встановлених судом фактичних обставин і помилковому визначенні юридичних наслідків цих обставин.

Вирішуючи спір, районний суд на порушення вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивачів щодо наявності усіх передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав для припинення права відповідача на частку у спільному майні належним чином не перевірив, не з'ясував питання наявності у відповідача та його дружини іншого житла, яке можливо використовувати для проживання родини та дійшов передчасного висновку про те, що таке припинення завдасть відповідачу та членам його сім'ї істотної шкоди, не зазначивши взагалі у чому має виразитися така шкода й не врахувавши при цьому інтереси позивачів та малолітньої ОСОБА_13, для яких спірна квартира є єдиним житлом та розмір часток сторін у цій квартирі.

На підставі аналізу доказів у справі суд першої інстанції прийшов до не правильного висновку, щодо відмови в позові оскільки частка ОСОБА_2 у спірній квартирі є незначною 1/500 ідеальних часток та малолітньої ОСОБА_12 - 4/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_2, спори між сторонами супроводжуються конфліктами, сторони не можуть проживати в одній квартирі, чого вони самі не заперечують.

Судова колегія прийшла до висновку, що право відповідача на належну йому та його малолітній дочці ОСОБА_12 частки слід припинити, стягнувши в його користь компенсацію вартості частки 1/500 - 3 305, 00 грн. та 4/500 - 13 220, 00 грн., що внесена позивачем на депозитний рахунок; визнати за позивачами право власності на належні відповідачу частки у спільній власності у спірній квартирі, оскільки є доведеним, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, можливість реального поділу квартири між сторонами та виділ належної відповідачу частки у виді повноцінного самостійного житла відсутня.

Таке припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу, оскільки останній забезпечений повноцінним житлом, яке належить йому на праві власності, де він і проживає.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.2 ст.3 СК України дитина, зокрема, належить до сім'ї своїх батьків.

Згідно з ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місцем проживання дитини до десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст.29 ЦК України).

Згідно зі ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Положенням ст.18 цього Закону визначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та духовному розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Таким чином, місцем проживання малолітніх ОСОБА_13 та ОСОБА_12 є місце проживання їх батька - ОСОБА_2, а в ОСОБА_13, враховуючи, що батько є єдиним її опікуном, і не може бути іншого місця проживання.

ОСОБА_2 разом зі своєю дружиною та трьома дітьми проживає в АДРЕСА_7, зазначена обставина визнається учасниками судового процесу, а відтак в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 03.04.2008 року зазначена квартира на праві спільної сумісної власності належить шести особам, а саме: ОСОБА_2, його доньці ОСОБА_13, матері ОСОБА_17, сестрі ОСОБА_11 та двом дітям останньої ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (а.с.88).

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.157 ЖК України колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 слід виселити з квартири АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

РІШЕННЯ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 24 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 на 1/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_2.

Припинити право власності малолітньої ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6 на 4/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_2.

Визнати за іншими співвласниками квартири АДРЕСА_2: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_13 у рівних долях право власності на 1/500 ідеальну частку квартири, що належить ОСОБА_2, та 4/500 ідеальних частки квартири, що належить ОСОБА_12, що в сукупності становить 1/100 ідеальну частку квартири.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2.

Виплатити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 вартість належної йому 1/500 частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 3 305, 00 грн. внесені позивачкою ОСОБА_8 на депозитний рахунок Залізничного районного суду м. Львова.

Виплатити ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_6 вартість належної їй частки квартири АДРЕСА_2 у розмірі 13 220, 00 грн. внесені позивачкою ОСОБА_8 на депозитний рахунок Залізничного районного суду м. Львова.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Р.П. Цяцяк