Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2016 р.Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Аліна С.С.

при секретарі - Просвіріна А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, про визнання недійсним іпотечного договору, про зобовязання провести реституцію, про стягнення грошових коштів,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: ОСОБА_3 про визнання кредитного договору №014/0077/74/5512 від 31 травня 2006 року, який укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» недійсним; про визнання іпотечного договору, який посвідчений 10 червня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №310 недійсним; про проведення реституцію за правилами ч.1 ст. 216 ЦК України та стягнення з ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» на користь ОСОБА_1 80 911 гривень.

Обґрунтовує свої вимоги тим, що 31 травня 2006 року між, ОСОБА_6 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» укладено кредитний договір №14/0077/74/55122 відповідно до умов якого відповідач ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» надав позивачці ОСОБА_6 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 29 830 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності зі сплатою 12% процентів річних в порядку передбаченому договором строком на 240 місяців.

Погашення кредиту проводилось ануітетними платежами при фіксованій процентній ставки рівними частинами.

В забезпечення погашення кредиту було укладено договір застави цінних паперів, згідно якого позивачкою ОСОБА_1 було передано у заставу облігації ТОВ «Альянс-Вистобуд», Випуск 1 загальною номінальною вартістю 139 675 гривень.

Також, 31 травня 2006 року було укладено договір поруки, згідно якого ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання перед ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» відповідати по зобовязанням ОСОБА_1, що випливають з умов кредитного договору №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року.

08 квітня 2008 року ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 та після реєстрації шлюбу отримала прізвище ОСОБА_1.

22 травня 2014 року за рахунок погашення ТОВ «Альянс-Вистобуд» позивачка ОСОБА_1 отримала право власності на квартиру АДРЕСА_1.

10 червня 2014 року мною ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір з ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», відповідно до якого нею було передано у заставу квартиру АДРЕСА_2. Згідно п. 1.3 Іпотечного договору, вартість предмету іпотеки на момент укладення цього договору відповідає ринковій вартості та становить 177 220 гривень.

Позивач ОСОБА_1 вказує про те, що відповідачем порушено процедури укладення кредитного договору згідно діючого законодавства України.

Відповідачем ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» в порушення ч.2 ст.1054, 1048 ЦК України, п. 1.2., 2.1,2.4, 3,8 Постанови Національного Банку України №168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», не отримав письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про умови кредитування та реальної вартості кредитних ресурсів. З цим документом позивачку ОСОБА_1 не ознайомили.

Відповідно до умов кредитного договору №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти під 12 % річних, хоча реальна ставка за кредитом склала 13,8% річних за рахунок сплати нею комісій та інших обовязкових платежів. У звязку з чим позивачка за вказаний період в результаті введення її в оману, кожен місяць переплачувала 1,8% щорічно від суми погашених відсотків за весь період кредитування.

Також позивачка ОСОБА_1 вказує на те, що її було введено в оману відносно обовязку щодо сплати відсотків, в результаті чого нею було виплачено суму грошових коштів, що перевищують відсоткову ставку передбачену кредитним договором.

Відповідач ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» вчинив дії, які могли перешкодити вчиненню правочину, а саме дій щодо замовчування ефективної ставки по відсоткам по кредиту, а також заперечення обставин в результаті яких придбана мною квартира за інвестиційним договором була отримана з порушення строків та стану готовності в якій позивач повинен був її отримати.

Якщо застосувати всі санкції передбачені кредитним договором №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року одночасно, то ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» мав би сплатити більше 60 % процентів. Проте, згідно п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» спірний кредитний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність банку ні за невиконання, ні за неналежне виконання умов договору, це є суттєвою умовою ст. 628 ЦК України, через що договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Згідно наданої відповідачем довідки про операції за кредитом вих. Р2-В4/56 від 29.04.2015 р. за кредитним договором №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року, станом на вказану дату ОСОБА_1 було погашено тіло кредиту в сумі 5 378, 49 доларів США, процентів за кредитом на загальну суму 28 119,28 доларів США. Всього було сплачено банку грошових коштів на загальну суму 33 497 доларів 77 центів.

Вартість вказаних валютних цінностей, а саме 29 830 доларів США, на момент видачі кредиту становила 150 641 гривень, а сума заборгованості 26 118,43 доларів США станом на 29.04.2015 р. склала 587 664 гривень 76 копійок.

Також позивачка ОСОБА_1 вказує про дисбаланс прав сторін у вказаному договорі, що порушує законодавство України, норми міжнародних договорів ратифікованих Україною.

Умови договору про валюту кредиту, сукупну вартість кредиту, в тому числі за кожним платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, розрахунок частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків (для ануїтетних платежів), а також валютні ризики, є істотними споживчими властивостями і їх характеристика впливає на вибір споживача. Відсутність названих умов в кредитному договорі може бути визнано несправедливими умовами у разі, коли ці умови вносить істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на шкоду споживача, зокрема, у разі можливого збільшення суми витрат позичальника під час виконання зобов'язань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Та обставина, що окремі умови договору або їх деякі аспекти були індивідуально узгоджені, не виключає застосування положень про несправедливі умови до решти договору.

При укладенні кредитного договору сторони передбачили повернення кредиту у вигляді ануїтетних платежів - рівних за сумою щомісячних внесків по сплаті заборгованості по кредиту, що включають в себе суму основного боргу та суму нарахованих відсотків за весь період дії договору (240 місяців). При цьому, до позичальника не була доведена інформація про суми нарахованих відповідно до пункту 1.3.1 кредитного договору до кінця кожного періоду (місяця) процентів, і суми, які направляються на погашення основного боргу і які обчислювалася як різниця між сумою платежу та сумою нарахованих до кінця кожного періоду процентів. Сторони кредитного договору при його укладенні не визначили частки платежів в погашення основного боргу і в погашення процентів.

Кредитний договір №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року немає детального розпису сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Сторони кредитного договору при його укладенні не визначили частки платежів в погашення основного боргу і в погашення процентів.

Також, кредитний договір №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року не містить положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. При цьому, строк дії кредитного договору, який становить 10 років, неможливість врахування споживачем, як слабкої сторони договору, яка не може володіти необхідним і достатнім обсягом інформації в такій сфері як кредитування в іноземній валюті, всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні, встановленого НБУ офіційного курсу долара США до гривні на момент укладення кредитного договору (5,05 грн.) і на момент пред'явлення позову - 25,099 грн. за 1 доллар США, а відтак суми платежу за договором у гривнях як на момент укладення договору - 242 400 грн., так і пред'явлення позову - 521 551,89 грн., яка є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору.

З квитанцій про сплату коштів за кредитним договором вбачається про те, що розмір плати змінювався відповідно до зміни курсу долара США до гривні. Так, позивачка ОСОБА_1 отримавши кредит, коли курс долара при укладені договору склав 5,05 за 1 долар США вже у грудні 2008 року сплатила кредит за курсом НБУ - 7,3614 за 1 доллар США, в березні 2009 року за курсом НБУ 7,7 грн. за 1 долар США і так щомісячно, а з серпня 2009 року платежі за кредитом здійснювались ще в більших розмірі, так як курс НБУ складав 7,8 грн. за 1 дол. США, з вересня 2009 року обрахування було викладене за курсом 8,004 грн. за 1 дол. США, а з березня 2013 року вартість долара США склала 9,9598 грн., в квітні 2014 року 11,38464 грн., в травні платежі вже здійснювались за розрахунком 11,70 за 1 доллар США, а в червні 2014 року вартість долара США склала 11,80 грн, внаслідок чого розмір щомісячних платежів, який включає в себе суму основного боргу у гривнях, збільшився, що слід визнати явно обтяжливими для позичальника.

Положення кредитного договору №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року, про те, що плата за користування сумою кредиту складається з суми нарахованих процентів за весь період дії договору і суми основного боргу, змінної в залежності від коливань ринку (валютного курсу), дула встановлена на розсуд банку, без надання споживачу необхідної та достовірної інформації а частині можливості свідомого і компетентного вибору фінансової послуги. При цьому, фактично відбувається збільшення суми витрат позичальнику в гривнях під час виконання зобовязань в порівнянні з очікуваною сумою витрат під час укладення кредитного договору. Таке положення договору є несправедливим в силу пункту 4 частини 5 статті 11 і, тому позивач вважає, що є недійсним.

Відсутність в кредитному договорі умов про сукупну вартість кредиту, в тому числі за платіжним періодом, включаючи реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту, про частки платежів у погашення основного боргу та в погашення відсотків, про валютні ризики викликано односторонніми діями (бездіяльністю) банку, який не забезпечив узгодження із споживачем названих умов кредитного договору. У зв'язку із цим, подорожчання для позивача кредитного продукту відносно його повної вартості у гривнях на момент прийняття на себе кредитних зобов'язань вносить істотний дисбаланс між договірними зобовязаннями на шкоду споживача. Умови договору, які не були погоджені сторонами, є несправедливими в силу частини 2 статті 18 Закону.

Та обставина, що умови спірного договору про валюту кредиту і валюту платежу були узгоджені сторонами не може бути прийнята до уваги, оскільки банком в належній формі не доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на даний час дії кредитного договору, а відтак банк, як сильна сторона договору, в порушення принципу добросовісності, фактично переклав шкідливі наслідки від невиконання своїх обовязків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, як слабку сторону договору, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за договором на споживача.

Також, умови кредитного договору №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року суперечать принципам свободи і добросовісності, що на момент укладення договору не були враховані позивачем або були узгоджені позивачем внаслідок неналежної інформованості, в тому числі зі сторони банку, що названі умови вплинули на можливість свідомого і компетентного вибору фінансової послуги споживачем, що у даному випадку зміна ринкових умов, які впливають на сукупну вартість кредиту у гривнях , підняття курсу долара США стосовно гривні, фактично призводить до зміни ціни у бік її підвищення, а відтак умов кредитного договору в частині суми основного боргу, що такі положення договору надали явну перевагу банку, внаслідок чого є явно шкідливими для позивача, що без названих умов позичальник не міг укласти спірний договір.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 та представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_8 підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з наведених у ньому підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, про те, що позов є не обґрунтованим, є не доказаним, тому не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, про те, що 16.05.2006 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) Р.О. звернулася до АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», з заявою-анкетою про отримання кредиту у розмірі 29 830 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності зі сплатою 12% процентів річних в порядку передбаченому договором строком на 240 місяців (а.с. 309-315,324);

31 травня 2006 року між, ОСОБА_6 та ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» укладено кредитний договір №14/0077/74/55122 відповідно до умов якого відповідач ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» надав позивачці ОСОБА_6 кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 29 830 доларів США на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності зі сплатою 12% процентів річних в порядку передбаченому договором строком на 240 місяців (а.с.242-250);

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_6, ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» уклав договір поруки від 31.05.2006 року з ОСОБА_3 (а.с.251-252);

Відповідно до договору застави цінних паперів від 23.05.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9, ОСОБА_6 надала в заставу ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», як забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року, цінні папери облігації ТОВ «Альянс-Висотбуд», Випуск №1, кількість яких відповідає загальній площі квартири 55,87 кв.м. та надає його власнику на отримання квартири за будівельним № 14 в будинку за будівельним №30 по вулиці Висоцького в м.Одесі, згідно договору №20Р/30 резервування приміщення від 18.05.2006 року та договору №20/30 купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення від 18.05.2006 року, укладених між ОСОБА_6 та ТОВ «Альянс-Висотбуд» (а.с.253-254);

В якості забезпечення зобов'язань за вищезазначеним Кредитним договором, ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» з ОСОБА_6 укладено Іпотечний договір від 10.06.2014 р., який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 за умовами якого, ОСОБА_6 передано в іпотеку ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» квартиру АДРЕСА_3 (а.с.255-262);

17.05.2007 року між АСТ «Вексель» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків позичальника кредиту №101-1132/07-ОДФ від 17.05.2007 року (а.с.82);

25.08.2009 року між ЗАТ СК «Кредо-класик» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби позичальника кредиту №016263/0136/0000199 від 25.08.2009 року (а.с.72-76);

12.08.2011 року між ПАТ СК «Уніка» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби позичальника кредиту №016263/0136/0000708 від 12.08.2011 року (а.с.77-81);

19.08.2010 року між ПАТ СК «Уніка» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби позичальника кредиту №016263/0136/0000456 від 19.08.2010 року (а.с.54-59);

17.08.2012 року між ПАТ СК «Уніка» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби позичальника кредиту №016224/0136/0000568 від 17.08.2012 року (а.с.59-63);

08.08.2013 року між ПАТ СК «Уніка» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби позичальника кредиту №050166/0136/0001869 від 08.08.2013 року (а.с.68-71);

18.08.2014 року між ПАТ СК «Уніка» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування від нещасних випадків та здоровя на випадок хвороби позичальника кредиту №050166/1412/0001029 від 18.08.2014 року (а.с.64-67);

06.06.2014 року між ПАТ «Українська пожежна страхова компанія» та ОСОБА_1 укладено договір добровільного страхування майна №РМ123/450/14/0592. Предметом договору є квартира АДРЕСА_3 (а.с.52-53);

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД №074770, яке видано Першим ВРАЦС Суворовського районного управління юстиції, 12.04.2008 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10, після реєстрації шлюбу прізвище дружини ОСОБА_1 (а.с.349);

Відповідно до розрахунку позивача ОСОБА_1, реальна вартість кредиту відповідно до умов кредитного договору №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року, відсоткова ставка складає 13,8 % за рахунок сплати нею комісій та інших обовязкових платежів (а.с.17-22);

Відповідно до письмової довідки ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», курс НБУ долара США з 16.01.2014 року по 25.12.2014 року змінився від 7,99 гривень до 15,77 гривень (а.с.49);

Відповідно до письмової довідки ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» станом на 20.10.2015 року, за кредитним договором №14/0077/74/55122 від 31.05.2006 року залишок суми кредиту складає у розмірі 23 630 доларів США 35 центів, заборгованість за кредитом складає у розмірі 3 149 доларів 18 центів, штрафні санкції у розмірі 51 648 гривень 32 копійок (а.с.122);

Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1055 ЦК України договір кредиту складений в простій письмовій формі, у відповідності із законом.

Частиною 2 ст. ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Частиною 1 ст.615 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.654 ЦК України встановленою, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України, встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, про те, що сторони, підписавши договір кредиту та іпотечний договір, встановили факт досягнення згоди між собою щодо всіх істотних умов кредитного договору. Вказане підтверджується тим, що позивачка поставила особистий підпис на договорах, тобто на момент підписання між сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов цього кредитного договору.

Суд вважає, що вимоги позивачки відносно того, що умови кредитного договору не відповідають положенням чинного законодавства, не відповідають дійсності.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

В даному випадку посилання позивача на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме відсутність у споживача інформації, не приймається судом до уваги, виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) - в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХП з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього ж Закону зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою цієї статті встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно статями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним.

Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Як вбачається з тексту оспорюваного договору кредитодавець повідомив споживачеві до укладення договору споживчого кредиту всі його умови, про що в кредитному договорі міститься згода позичальника щодо узгодження усіх істотних умов та відображає повне розуміння предмету та інших питань, зазначених у договорі.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 16 Постанови №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Твердження позивача про недотримання вимог, встановлених Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 № 168, оскільки кредитний договір не містить даних про сукупну вартість кредиту.

Згідно п. 3.1 Правил зобов'язано банки в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача зазначивши таке:

значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного баком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;

перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

З наведеного змісту вбачається, що Правила надають свободу банкам щодо форми закріплення детального розпису сукупної вартості кредиту, головним критерієм є обов'язковість врахування в Кредитному договорі всіх сплачуваних платежів та методики їх розрахунку.

Кредитні кошти позивачка отримала в повному обсязі, що підтверджується її особистим підписом.

Також, суду не надані належні та допустимі докази того що, кредитний договір суперечить діючому законодавству України.

Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу усі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до правил ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, про те що позивачка не надала суду письмових доказів в підтвердження заявлених позовних вимог.

Також , суд вважає, що позивачка не довела суду ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому враховуючи викладене позовні вимоги задоволенню не підлягають.

При таких обставинах позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 64, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 598, 615, 526, 627, 629, 638, 654, 1050, 1054, 1055 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023- ХІІ, п Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09.11.2009 року , суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «ОСОБА_2 Аваль», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, про визнання недійсним іпотечного договору, про зобовязання провести реституцію, про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня отримання рішення.

Суддя Аліна С.С.