Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора Макарівського району Київської області в інтересах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - управління Державного земельного агенства у Макарівському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів на землю та договорів купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 квітня 2015 року,

встановила:

У лютому 2014 року прокурор Макарівського району Київської області, діючи в інтересах Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що в ході перевірки додержання вимог земельного законодавства встановлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради від 11 травня 2001 року та від 2 червня 2001 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (далі - ОСОБА_6), ОСОБА_7 (далі - ОСОБА_6,) та ОСОБА_8 12 вересня 2001 року, 20 листопада 2001 року та

26 листопада 2011 року отримали державні акти на право приватної власності на землю. У подальшому, на підставі укладених 18 листопада 2006 року та 23 листопада 2006 року договорів купівлі-продажу особи відчужили належні їм земельні ділянки на користь ОСОБА_9, якому були видані державні акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно інформації архівного відділу Макарівської районної державної адміністрації від 5 лютого 2014 року серед протоколів та рішень Копилівської сільської ради відсутні як протоколи, так і рішення, датовані 11 травня 2001 року та від 2 червня 2001 року. Відповідно до інформації Управління Державного земельного агентства в Макарівському районі Київської області від 7 лютого 2014 року документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в архіві управління не обліковується.

Вважав, що державні акти видані вказаним особам безпідставно та з порушенням ст. ст. 9, 17, 22 ЗК України, в редакції 1990 року чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тому підлягають визнанню недійсними.

Ураховуючи наведене, просив визнати недійсними державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, видані на ім'я відповідачів, визнати недійсними договори купівлі-продажу спірних земельних ділянок, укладених між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, витребувати з володіння ОСОБА_9 спірні земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182 428 грн, що знаходяться на території Копилівської сільської ради, на користь держави.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від

25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 9 квітня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,656 га, з них для ведення ОСГ - 0,406 га, для ОЖБ - 0,250 га на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за НОМЕР_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 20 листопада 2001 року ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,623 га, з них для ведення ОПГ - 0,373 га, для ОЖБ - 0,250 га на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за НОМЕР_2.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,663 га, з них для ведення ОПГ - 0,383 га, для ОЖБ - 0,250 га на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за НОМЕР_3.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,604 га, з них для ведення ОСГ - 0,354 га, для ОЖБ - 0,250 га на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за№ НОМЕР_4.

Визнати недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 12 вересня 2001 року ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,75 га, з них для ведення ОПГ - 0,50 га, для ОЖБ - 0,250 га на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за НОМЕР_5.

Визнано недійсним державний акт на право власності на землю, виданий 26 листопада 2001 року ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,70 га, з них для ведення ОСГ - 0,45 га, для ОЖБ - 0,250 га на території Копилівської сільської ради, зареєстрований за НОМЕР_6.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 земельні ділянки загальною площею 3,7027 га вартістю 182 428 грн, що знаходяться на території Копилівської сільської ради на користь держави. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині задоволення позову та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із наявності правових підстав для визнання недійсними державних актів на право власності на землю та витребування їх з незаконного володіння відповідачів на користь держави, оскільки вибули з власності держави з порушенням норм чинного законодавства.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 11 травня 2001 року були видані наступні державні акти на право власності на земельну ділянку, розташовані на території Копилівської сільської ради:

12 вересня 2001 року ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,656 га, з них для ведення ОСГ - 0,406 га, для ОЖБ - 0,250 га, зареєстрований за НОМЕР_1 та ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,663 га, з них для ведення ОПГ - 0,383 га, для ОЖБ - 0,250 га зареєстрований за № НОМЕР_3; 20 листопада 2001 року ОСОБА_6, площею 0,623 га, з них для ведення ОПГ - 0,373 га, для ОЖБ - 0,250 га.

На підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 2 червня 2001 року були видані наступні державні акти на право власності на земельну ділянку, розташовані на території Копилівської сільської ради:

12 вересня 2001 року ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,604 га, з них для ведення ОСГ - 0,354 га, для ОЖБ - 0,250 га, зареєстрований НОМЕР_4, ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,75 га, з них для ведення ОПГ - 0,50 га, для ОЖБ - 0,250 га, зареєстрований за НОМЕР_5;

26 листопада 2011 року ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,70 га, з них для ведення ОСГ - 0,45 га, для ОЖБ - 0,250 га, зареєстрований за НОМЕР_6.

Згідно інформації архівного відділу Макарівської районної державної адміністрації від 5 лютого 2014 року серед протоколів, та рішень Копилівської сільської ради відсутні як протоколи, так і рішення, датовані 11 травня 2001 року та 2 червня 2001 року.

Згідно інформації Управління Державного земельного агентства в Макарівському районі Київської області від 7 лютого 2014 року документація із землеустрою щодо складання державних актів на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в архіві управління не обліковується.

Установлено, що на підставі договорів купівлі-продажу, укладених 18 листопада 2006 року та 23 листопада 2006 року, між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, із кожним окремо, останній набув право власності на вказані земельні ділянки та отримав державні акти на право власності на земельну ділянку загальною площею 3,7027 га.

Вирішуючи спір, суди вважали доведеним, що відведення спірних земельних ділянок відбувалося без розробки документації із землеустрою, державні акти видані вказаним особам безпідставно та з порушенням норм земельного законодавства.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, ОСОБА_10 зазначала, що прокурор Макарівського району Київської області є неналежним позивачем в даній справі, оскільки в позовній заяві не зазначено, в чому ж полягає порушення інтересів держави, крім того, ним пропущено строк позовної давності.

Доводи касаційної скарги заслуговують на увагу з наступних підстав.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру»та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Разом із тим згідно із частинами 3, 4ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_10 посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності (а. с.115-121, т 1).

У даній справі ОСОБА_5 заявлено про застосування позовної давності (а .с. 162, т. 1).

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від

20 грудня 2011 року «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України виключено.

ЦейЗакон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами 1 та 3ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Проте у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України, апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, неповно встановив фактичні обставин справи, не з'ясував, із якого часу Копилівській сільській раді Макарівського району Київської області стало відомо про порушене право, не звернув уваги, що висновки перевірки проведеної прокуратурою, на підставі яких заявлено позов, у матеріалах справи відсутні, а відтак, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 9 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська