Справа № 344/7731/14-ц
Провадження № 22-ц/779/747/2016
Головуючий у 1 інстанції Бабій О.М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Беркій О.Ю., Меленко О.Є.,

секретаря Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та просила з урахуванням заяви про відмову від частини вимог, встановити факт проживання з відповідачем однією сімєю без реєстрації шлюбу з 06 жовтня 1998 року по 11 квітня 2014 року, провести поділ спільного майна подружжя шляхом виділу позивачу 1/2 частини земельної ділянки площею 0,05 га., яка знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Олесницького 16, 1/2 частини будинку, що розташований за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16 загальною площею 80 кв.м., 1/2 частину будинку, що розташований за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16а, загальною площею 230 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 06 жовтня 1988 року по 11 квітня 2014 року вона проживала з відповідачем однією сімєю, незважаючи на те, що з 29 березня 1996 року по 04 січня 1999 року та з 21 липня 2005 року шлюб між ними було розірвано. Розірвання шлюбу було фіктивним, позивач та відповідач після розірвання шлюбу проживали разом, спільно купили будинок на вул. Олесницького 16 та почали будувати будинок на вул. Олесницького 16а. Факт спільного проживання підтверджується показами свідків, спільними поїздками на відпочинок, реєстрацією в будинку, спільним придбанням автомобіля. Під час спільного проживання позивачем та відповідачем було придбано за спільні кошти майно: земельну ділянку площею 0,05 га., яка знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Олесницького 16, будинок, що розташований за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16 загальною площею 80 кв.м. та почато будівництво будинку на ОСОБА_5 16а, загальною площею 230 кв.м., який вже фактично добудовано, але не оформлено право власності та не введено в експлуатацію. Відповідач заперечує право позивачки на 1/2 спільно набутого майна під час спільного проживання, а тому позивачка змушена була звернутись з позовом до суду.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року призначено будівельно-технічну експертизу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду закрито провадження в частині вимог щодо визнання за позивачкою права власності на комерційні кіоски «Ефект» на вул. Коновальця, 130 та на вул. Січових Стрільців, 58 в м. Івано-Франківську.

Рішенням Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його помилковим, прийнятим з порушенням норм матеріального права. На думку апелянта, суд першої інстанції залишив поза увагою факт, що свідчить про спільне проживання з відповідачем, зокрема купівлю спільно з колишнім чоловіком у 2005 році для підприємницької діяльності вантажний автомобіль «Мерседес 310». Вказаний автомобіль був оформлений на імя позивачки. Також на імя позивачки було оформлено придбаний у 2010 році автомобіль «Хюндай» ІХ 35, в технічному паспорті на автомобіль зазначено, що відповідач має право керування даним автомобілем, що не було б можливими за відсутності спільного проживання сторін однією сімєю. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що суд не взяв до уваги, що сторони разом виїжджали у Єгипет та Болгарію у 2012 році. В 2013 році, вказує апелянта, вона спільно з відповідачем їздила в Обєднані Арабські Емірати, що підтверджується відповідними візами в закордонних паспортах сторін. Також позивач зазначила, що весь бізнес повязаний із комерційними кіосками сторони вели спільно, не зважаючи на те, що всі дозволи на розміщення цих чотирьох кіосків були оформлені на відповідача, оскільки позивачка вела бухгалтерію. Вказаний факт підтверджують відмітки у трудовій книжці апелянти, з яких видно, що починаючи з 2004 року і з перервами до лютого 2014 року позивачка була фактично працевлаштована у ОСОБА_3 Крім того, всі свідки вказували на ту обставину, що апелянт, працюючи у свого чоловіка не отримувала заробітної плати. ОСОБА_2 зазначила, що за домовленістю з відповідачем спільний бюджет і кошти отримані від бізнесу були в руках її чоловіка. Таким чином, апелянт вважає, що матеріалами справи доведено факт проживання однією сімєю зі сталими відносинами, що притаманні подружжю без реєстрації шлюбу в період з 30.03.1996 по 04.01.1999 та з 22.07.2005 по 11.04.2014.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 30.03.1996 по 04.01.1999 та з 22.07.2005 по 11.04.2014 та виділити позивачці 1/2 частину всього набутого за час спільного проживання з ОСОБА_3 майна і визнати за нею право власності на 1/2 цього майна, саме: земельної ділянки площею 0,05 га, яка знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Олесницького 16, 1/2 будинку, що розташований за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16 загальною площею 80 кв.м., 1/2 частину будинку, що розташований за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16А, загальною площею 252,3 кв.м.

У судовому засіданні апелянт та її представники вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити з наведених в ній мотивів.

Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив з огляду на законність рішення суду першої інстанції.

Заслухавши позивача, представників сторін, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає.

Згідно матеріалів справи, сторони перебували з зареєстрованому шлюбі з 06.10.1988 по 29.03.1996, що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_2 (а.с. 6 зворот).

05.01.1999 сторони по справі знову зареєстрували шлюб та розірвали його 21.07.2005, що підтверджується відміткою в паспорті ОСОБА_2 (т. 1а.с. 6), копією свідоцтва про розірвання шлюбу (т.1 а.с. 11) та копією Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 січня 2005 року (т.1 а.с. 244).

Після розірвання шлюбу в липні 2005 році відповідачем, 02 вересня 2005 року, придбано земельну ділянку площею 0,05 га., яка знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Олесницького 16 та 20 березня 2006 року оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією державного акту серії ЯБ № 976039 (т. 1 а.с. 40, 41).

25.06.2006 відповідачем зареєстровано право власності на домоволодіння на вул. Олесницького 16, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.42).

03.03.2009 Рішенням ВК Івано-Франківської міської ради відповідачу дозволено будівництво індивідуальне житлове будівництво на власній земельній ділянці на вул. Олесницького 16, також його зобовязано було виготовити всю проектну документацію до початку будівництва (т. 1 а.с.52).

Рішенням ВК Івано-Франківської міської ради від 11.10.2011 індивідуальному житловому будинку ОСОБА_3 присвоєно поштову адресу ОСОБА_5 16а (т.1 а.с.53).

З копії даних трудової книжки апелянти вбачається, що 29.05.2008 вона була прийнята на посаду продавця в підприємця ОСОБА_3, а 31.05.2010 звільнена, 06.06.2012 прийнята на посаду бухгалтера та звільнена 17.02.2014 за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) (т.1 а.с. 12).

Відповідно до копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Хюндай» ІХ 35, д.н.з. НОМЕР_1, він зареєстрований 06.08.2010 на позивачку, з правом керування ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с. 13).

Рішеннями ВК Івано-Франківської міської ради продовжено дозволи на розташування тимчасових споруд підприємцю ОСОБА_3 кіоску «Ефект», павільйону «Реліквія», кіоску з торгівлі промтоварами, павільйону «Глянець» (т.1 а.с. 80, 94, 95, 96, 98, 106, 107).

Оскаржуване рішення суду містить посилання на показання свідків (т.2 а.с. 25).

Допитана в якості свідка ОСОБА_7, яка є сусідкою позивача та відповідача суду пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом в будинку вул. Олесницького 16. Переїхали в будинок восени 2005 року. Свідок вказала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом будували будинок, дівчата допомагали на подвірї, всі разом святкували дні народження, приходили в гості, спільно вели побут.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8, яка є донькою позивача та відповідача суду пояснила, що до січня 2012 року вона проживала разом з батьками на вул. ОСОБА_5. Щоб придбати будинок на вул. ОСОБА_5, батьки продали квартиру на Коновальця. Чому батьки розлучились в 2005 році свідку не відомо, тато сказав, що так треба. Мама працювала в батька, але він їй зарплату не платив, всі грошові були в нього і він давав гроші на продукти та на все інше. Тато та мама жили разом в одній кімнаті, вели спільний побут, мама готувала їсти, ходили за покупками, відпочивали разом, із спільних коштів тато купив мамі машину. Також свідок вказала, що з 2012 року приїжджала до батьків в гості десь раз в місяць або два місяці, з батьком не спілкується з квітня 2014 року.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6, яка є донькою позивача та відповідача суду пояснила, що вона проживала разом з батьками на вул. Коновальця до 2005 року. В 2005 році батьки купили старий будинок на вул. Олесницького 16. Свідок жила з батьками на вул. ОСОБА_5 до березня 2013 року. Квартиру на Коновальця батьки продавали разом. В будинку на вул. ОСОБА_5 вони з сестрою проживали в одній кімнаті, а батьки разом в іншій. Батьки проживали разом, вели спільний побут разом, ходили в гості, вечеряли разом, проводили разом свята, їздили відпочивати. Тато захотів будувати новий будинок. Всі гроші були в тата, мама в нього працювала. Майстрів для будівництва будинку наймав тато і платив їм також він. Також свідок пояснила, що з батьком спілкується коли має можливість.

Допитана в якості свідка мати відповідача ОСОБА_9 суду пояснила, що вона домовилась, щоб позивачу та відповідачу виділили квартиру на Коновальця, яку вони згодом приватизували. Причини розірвання шлюбу між сторонами свідку не відомо, та й вона не знала про розлучення, це від неї приховали. В будинку на ОСОБА_5 було дві кімнати, їй пояснили, що в одній кімнаті жили дівчата, а в іншій ОСОБА_5 та Галя. Також син в неї зичив гроші, Галя про це не знала. Своїх грошей у Галі не було бо вона ніде не працювала.

Свідок ОСОБА_10, який є сусідом відповідача, в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що з 2005 року Галя та ОСОБА_5 з дітьми живуть на ОСОБА_5. Проживали в одній хаті, але в різних кімнатах, Галя з дівчатами жила в одній кімнаті. Ігор готував собі сам, прасував, прав одяг. За ремонт з ним розраховувався ОСОБА_5. Будівництво будинку на ОСОБА_5 16а веде ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_11, який є знайомим відповідача, суду дав покази в яких вказав, що з відповідачем знайомий з 1990 року. Відповідач сказав свідку що розлучився з дружиною в 2005 році. Про те, що відповідач живе в мами свідку сказали спільні з відповідачем знайомі, десь півроку він жив в мами. В кінці літа-восени сказав, що купив будинок. На ОСОБА_5 жив окремо від Галі, в різних кімнатах. З 2005 року свідок часто бував в будинку відповідача на вул. ОСОБА_5, допомагав йому, ОСОБА_5 розраховувався.

Згідно Висновку № 0008/09/2015 оціночно-будівельної експертизи від 30.09.2015 вартість житлового будинку, загальною площею 252,3 кв.м за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького, 16 А становить 1591162 грн, ступінь готовності незавершеного будівництва обєкта 82%. Вартість будівельних робіт і матеріалів, що були використані в процесі будівництва вказаного будинку становлять 1674907 грн, реальний поділ будинку оптимально можливий з влаштуванням сходів на другий поверх для 1-го співвласника та влаштування окремого входу в комору цокольного поверху для другого співвласника (т. 1 а.с. 185-217).

За змістом ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Позивачка просила встановити факт проживання сторін однією сімєю в період з 30.03.1996 по 04.01.1999 та з 22.07.2005 по 11.04.2014, як на підставу виникнення права спільної сумісної власності сторін та визнати за нею це право на 1/2 частину.

Статтею 256 ЦПК України передбачено встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі і проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

На момент розгляду справи сторони у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюб не перебували.

Згідно з рішенням Верховного Суду України у справі 6-97цс11 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Колегія суддів приходить до висновку, що щодо періоду з 1996 по 04.01.1999 документальних даних для встановлення факту проживання однією сім'єю позивачка не надала. Твердження позивачки щодо фіктивності розірвання шлюбу доказами не підтверджено.

Вдруге сторони зареєстрували шлюб 05.01.1999; рішенням суду від 10.01.2005 шлюб розірвано; рішення набрало законної сили 11.02.2005. Відповідач після розірвання шлюбу придбав майно, яке є предметом спору: земельну ділянку площею 0,05 га., яка знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Олесницького 16, будинок, що розташований за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16. На земельній ділянці під номером 16а розміщений незавершений будівництвом житловий будинок із ступенем готовності 82 %, оформлений на відповідача.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу і не доведено те, що спірне майно придбане під час шлюбу чи спільного проживання як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу чи за спільні кошти.

Такі висновки суду не відповідають матеріалам справи, поза увагою суду залишився ряд обставин, які мають значення для справи.

По-перше, судом не було оцінено всі докази, які були досліджені в судовому засіданні і результати оцінки не відображені у рішенні, як того вимагають приписи ч.4 ст. 212 ЦПК України. Зокрема, у рішенні приведені показання свідка ОСОБА_9 матері відповідача, яка підтвердила, що у сторін була квартира на вул. Коновальця, про розірвання шлюбу і його причини їй не відомо, а в будинку на ОСОБА_5 дівчата жили в одній кімнаті, а в іншій сторони (т.2 а.с. 25). Це прямий доказ існування шлюбних відносин між сторонами після розірвання шлюбу у 2005 році. Зазначене суд не врахував, результати оцінки кожного доказу окремо не відобразив, а повинен був би відповідно до вимог ст. 57, 212, п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України. Отже, у справі є інформація, яка судом не оцінена і яка дає підстави вважати, що рішення може бути іншим. Не врахував суд і того, що аналогічну інформацію надали й інші свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, показання яких оцінено критично, хоч і не достатньо мотивовано - чому показання цих свідків відрізняються від показань інших, чому одні докази відхилено, а інші взято до уваги. Однієї тільки вказівки, що доньки мають неприязнь якусь до батька недостатньо, щоб відхилити їх показання щодо обставин спільного життя їх сімї як необєктивні. Так само, немотивовано відхиляючи показання свідка ОСОБА_7 щодо проживання сторін однією сім'єю, суд обмежився тільки тим, що її показання спростовані показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Зіставлення показань цих свідків не дає підстав для висновку, що вони суперечать одне другому, оскільки по ряду обставин вони між собою аналогічні. Усі свідки вказали, що сторони, їх діти разом переїхали у 2005 році в будинок по вул. Олесницького, 16, де було дві кімнати. Усі свідки показали, що на земельній ділянці будувався новий будинок. Усі свідки показали, що фінансовими коштами в сімї розпоряджався відповідач, наймав працівників та вів з ними розрахунки.

Щодо розбіжностей у показаннях вказаних свідків. Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 та позивачки щодо проживання сторін однією сімєю не відповідають показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які вказували що сторони живуть у різних кімнатах і не мають спільного побуту та господарства.. Судом зроблено висновок, що показання одних свідків спростовуються показаннями інших. Але так було б за умов, що ці показання стосуються одних і тих же обставин часу, місця та фактичної обстановки. Як видно з тексту рішення, обставини часу і місця у показаннях між собою не зіставлялися, а це означає, що ці показання не стосуються одного і того ж часу і тих самих обставин. Як вказувалось, і це приймає до уваги колегія суддів, сторони не жили спокійним подружнім життям, у них були неодноразові періоди охолодження і навіть формального розриву стосунків, після яких вони відновлювали шлюбні відносини. Проживання сімєю стосувалось усього життя, про яке відомо найкраще дітям, які живуть разом і таким близьким родичам, як мати. Якийсь конкретний період охолодження стосунків, свідком якого стали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і відображено у їх показаннях. Але фактів, указаних ними, явно недостатньо, щоб зробити з них узагальнення у вигляді відсутності сімї у сторін, це некоректний логічний висновок. Крім того, з показань свідків, дітей сторін, не вбачається якогось неприязного ставлення до відповідача, яке б дало підстави не брати їх до уваги. Не дуже гарні стосунки не можуть бути підставою для заперечення наданої інформації.

Колегія суддів знаходить, що одні показання свідків не спростовують інших, а стосуються різних періодів та обставин життя однієї сімї.

По-друге, сторони двічі укладали і двічі розривали шлюб, у них двоє повнолітніх дітей, які виросли за цей час. Це не доказ фіктивності розірвання шлюбу, але підтвердження того, що у сторін такі обставини складались вони протягом життя розривали шлюбні стосунки і відновлювали їх. І якщо щодо періоду з 1996 по 1999 роки фактичні дані, які б вказували на відновлення в цей період шлюбних стосунків, відсутні, то щодо періоду з 2005 по 2014 роки, вважає колегія суддів, такі факти у матеріалах справи є.

А) Сторони мали у власності квартиру, яку відчужили у кінці 2005 року. У вересні того ж 2005 року відповідач набув земельну ділянку і будинок. Позивачка стверджує, що це майно придбане за виручені гроші від продажу квартири для проживання їх сім'ї; відповідач стверджує, що кошти були витрачені позивачкою на власні потреби (т.1, а.с.38). Документальні дані щодо того, за яку суму сторони відчужили квартиру, як ними, та куди були витрачені виручені кошти у матеріалах справи відсутні. Відповідач не довів, що кошти позивачка витратила на свої потреби. Факт продажу квартири сторонами сам по собі не свідчить про придбання за ці кошти спірного майна, але побічно підтверджує пояснення позивачки щодо мотивів продажу квартири її продали, щоб купити земельну ділянку і будинок для сім'ї. Відповідач натомість не конкретизував, куди витратила кошти позивачка, його заперечення доказами не підтверджені і спростовуються його ж наступними діями.

Б) Після придбання спірного майна відповідач зареєструвався сам і зареєстрував там колишню, за його твердженнями, сім'ю, надавши можливість тимчасово користуватись житлом. Ні договору найму, ні будь-якого іншого документального доказу вчинення якогось подібного правочину між сторонами у матеріалах справи немає. Відповідач це твердження не довів. Навпаки, дії сторін якраз і свідчать про те, що до цього майна сторони ставились як до свого і користувались ним як своїм з 2005 року, аж поки позивачка у 2014 році не дізналась, що відповідач не визнає за нею права власності. Колегія суддів знаходить, що цей факт безспірно свідчить про відновлення шлюбних стосунків після формального розірвання шлюбу.

В) Відповідач у своїх поясненнях не заперечив того, що купував автомобілі, путівки на відпочинок для позивачки у період, коли шлюб був розірваний. У матеріалах справи є дані про автомобіль 2010 року випуску, який був зареєстрований за позивачкою, з правом керування відповідача. Цей факт, на думку колегії суддів, також свідчить про підтримання подружніх відносин майно хоч і було придбано на ім'я позивача, але могло використовуватись спільно, що свідчить про продовження довірливих взаємин між сторонами. Це притаманно сімї. Судом першої інстанції констатовано, що позивачкою не надано доказів того, що сторони спільно відпочивали за кордоном. Але судом не взято до уваги те, що факти купівлі автомобіля і путівок за кордон визнавав сам відповідач у письмових поясненнях.

Г) Згідно даних трудової книжки (а.с.12) позивачка працювала продавцем і бухгалтером у відповідача як підприємця протягом певного часу, коли формально шлюб був розірваний. Цей факт підтверджує що сторони не тільки жили, але й працювали разом після формального розлучення.

Д) Відповідач вказав, що після розірвання шлюбу у 2005 році усі спірні речі він придбав на власні кошти, які мав від підприємницької діяльності. Позивачка стверджувала, що все життя вони заробляли разом, вона офіційно працювала у відповідача бухгалтером і не отримувала зарплати.

Отже, після розірвання шлюбу за рішенням суду у 2005 році, сторони відновили подружні стосунки, свідченням чого є: продаж спільної квартири у 2005 році, придбання земельної ділянки і будинку для сім'ї у 2005 році, реєстрація сторін у цьому будинку і спільне проживання їх там з 2006 року до квітня 2014 року, ведення спільного господарства.

Колегія суддів знаходить, що матеріали справи містять достатньо даних, щоб зробити висновок про проживання сторін однією сім'єю з моменту розірвання шлюбу у 2005 році і до того як позивачка дізналась про порушення свого права у 2014 році.

Установлення цього факту визначає застосування до даних правовідносин положень гл. 8 ЦПК України і зокрема приписів ст. 368 ЦК України та ст. 57, 60 СК України.

За час проживання однією сімєю з моменту розірвання шлюбу у 2005 році і до моменту звернення позивачки до суду у 2014 році відповідачем було придбано майно, право власності на яке є предметом спору.

01.07.2015 Верховний Суд України прийняв рішення у справі № 6-612цс15, правова позиція якого підлягає застосуванню у цій справі відповідно до ст. 360-7 ЦПК України суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя..

Даних про спільні сумісні кошти сторін у матеріалах справи немає, жодних доказів і розрахунків. Невідомо чи були якісь заощадження у сторін чи ні. Жодного правочину, боргової розписки, квитанцій чи інших документів про доходи і витрати сторін з приводу спірного майна немає. Сторонами не заперечується, що у них у власності була квартира, яку відчужили. Відповідач є фізичною особою-підприємцем, на нього оформлено правоустановлюючі документи на майно, що використовується для підприємницької діяльності і на земельну ділянку з нерухомістю. Джерелом коштів, за які придбано спірне майно, він указує свої власні кошти. На цій підставі заперечуються доводи позивачки. Позиція відповідача прийнята судом першої інстанції без перевірки і судом першої інстанції джерела походження коштів фактично не встановлювались.

Між тим, на зясування цього питання орієнтував Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначивши, зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

З цього суд першої інстанції зробив висновок, що позивачкою не доведено свої вимоги.

Колегія суддів вважає інакше.

По-перше, відповідач назвав джерелом придбання спірного майна свої власні кошти, не надавши ніяких доказів і розрахунків.

Тягар доказування у сторін рівний. Відповідач висував заперечення, які доказами не підтвердив. Він не довів, що у нього були якісь власні кошти, що не є спільними з позивачкою.

По-друге, позивачка у якості джерела спільних коштів назвала: 1) наявність приватизованої квартири, яку відчужили для придбання спірного майна; 2) ведення спільного господарства під час перебування у фактичних шлюбних відносинах усе було оформлено на відповідача у той час як вона ростила двох дітей і забезпечувала для відповідача таку можливість заробляти гроші для сімї; 3) її особисту працю у відповідача як підприємця продавцем і бухгалтером без отримання заробітної плати за це.

За цих умов є всі підстави зробити висновок, що сторони:

- ОСОБА_9 у власності житло, яке відчужили;

- Після розірвання шлюбу у 2005 році продовжували жити як одна сімя;

- Земельну ділянку з будинком набули для сімї, де і жили як сімя; цільове призначення майна вказує на спільні сімейні цілі;

- Для сімї будували новий житловий будинок;

- Позивачка вела домашнє господарство, доглядала дітей; відповідач заробляв кошти як підприємець;

- Позивачка власною працею створювала спільне майно працювала у відповідача без заробітної плати, що притаманно сімейному веденню справ.

Позивачка звернула увагу суду на факти і докази. Відповідач надав суду тільки заперечення. Колегія суддів виходить з того, що усі факти і докази, які лежать у межах вимог і заперечень сторін знаходять правове пояснення тільки у межах вимог позивачки.

Варіантів поділу будинку, у якому живуть сторони, і земельної ділянки суду не представлено. Згідно висновку експерта готовність незавершеного будівництва, на яке відсутні правоустановлюючі документи складає 82 %; вартість 1/2 незавершеного будівництва з витратами на ремонт становить 837453,5 грн.

За цих умов є всі підстави для висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін з розподілом часток по 1/2. Інший варіант розподілу часток сторонами не пропонувався.

Вимоги про врахування під час поділу майна вартості павільйонів розрахунками не обґрунтовано і у цій частині позову належить відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами слід провести відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 лютого 2016 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю та поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 22.07.2005 по 11.04.2014.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_12 право власності по 1/2 частині набутого за час спільного проживання за кожним, а саме: земельної ділянки площею 0,05 га., яка знаходиться в м. Івано-Франківську на вул. Олесницького 16, будинку, що розташований за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького 16 загальною площею 80 кв.м., будівельних матеріалів, що були використані в процесі будівництва незавершеного будинку (з виконаним обємом робіт) загальною площею 252,3 кв.м. за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Олесницького, 16А вартістю 837453,5 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 7579 грн витрат по оплаті судового збору на користь держави.

У решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_13