АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Демченко Е.Л., Варенко О.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання неправомірним попередження ПАТ «Дніпрогаз» про припинення газопостачання, інформації, що в ньому міститься - недостовірною та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_2, уточнивши у подальшому вимоги, звернувся до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про визнання неправомірним попередження ПАТ «Дніпрогаз» про припинення газопостачання, визнання його безпідставним, таким, що неможливо виконати, а інформацію, що в ньому міститься - недостовірною, зобовязанням припинити її розповсюдження, також просив стягнути на свою користь моральну шкоду у сумі 2000 грн. + 20 грн. за кожен наступний день, починаючи з дати подання позову - 20.08.2016 до винесення рішення у справі.

У обґрунтування позову зазначав, що він отримав від відповідача попередження про сплату заборгованість за газ в сумі 3 202,20 грн. та про відключення у разі несплати щодо квартири АДРЕСА_1, власником якої він є з 1995 року. У попередженні зазначено прізвище колишньої господаря квартири- Бендюкової Л.В., проте, саме він є власником квартири № 26 з 1995 року, що підтверджується договором купівлі-продажу. Позивач зазначав, що ніякої заборгованості за газ по квартирі № 26 немає, оскільки в ній ніхто не зареєстрований, а придбавши її у 1995 році він усно повідомив ПАТ «Дніпрогаз» та отримав згоду, що він і далі сплачує за газ по квартирі № 14, де раніше мешкав і наразі зареєстрований. Тому, з 1995 року він фактично проживає у квартирі № 26, рахунків за газ, попереджень не отримував. До сьогодні він є зареєстрований у квартирі № 14 ро якій і здійснює оплату за газ. Це підтверджував довідкою ЖЕКу, одним з рахунків та паспортом. Вважав, що його фактичне проживання у квартирі № 26 до цього не зобов'язує, так як він зареєстрований в інший квартирі № 14, де газом не користується, але сплачує за нього.

Позивач вважав, що спірне попередження містить недостовірну інформацію, що суперечить вимогам ст.ст. 4, 15 Закону «Про захист прав споживачів», ст. 277 ЦК України.

Крім того, позивач вважав, що такими діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку обґрунтовував тим, що у свої 66 років має негаразди зі здоров'ям, нервовою системою. Та відповідач не прийняв належних заходів реагування, спрямованих на відновлення прав позивача, вчинив свавілля демонстративно, повівся нахабно, злісно, цинічно, образливо. Позивач зазначав, що вказана поведінка відповідача визвала у нього хвилювання і переживання, які тривають і досі. Моральну шкоду оцінює у 2000 грн. та по 20 грн. за кожний наступний день, починаючи з дня предявлення позову по день винесення рішення. Тому, посилаючись на норми ст.ст. 19, 25 Закону України «Про звернення громадян», ст.ст. 4, 15, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1167, 1172 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 отримав від відповідача ПАТ «Дніпрогаз» попередження припинення газопостачання, у якому вказано, що станом на 10.12.2015 року на особовому рахунку № НОМЕР_1 обліковується заборгованість за послуги газопостачання у сумі 3202,20 грн. у разі непогашення якої, газопостачання буде припинено. У повідомленні боржником вказана ОСОБА_3, адреса: АДРЕСА_2.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 є колишнім власником вищевказаної квартири. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.07.1995 року укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, саме позивач є власником квартири № 26 за адресою: м. Дніпро, вул. В. Жуковського, 39/41 та з 1995 року позивач фактично проживає у зазначеній квартирі № 26, однак є зареєстрованим у квартирі № 14.

Як вказує відповідач за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3, на момент направлення попередження про припинення газопостачання дійсно значилася заборгованість у розмірі 3 202,20 грн. Попередження направлено за інформацією про адресу та особовий рахунок особи на ім'я якої він був відкритий. Особовий рахунок № НОМЕР_1 відкрито на ім'я ОСОБА_3, що значиться за адресою: АДРЕСА_3. ОСОБА_2 не звертався у встановленому порядку до ПАТ «Дніпрогаз» з питання переоформлення особового рахунку на його ім'я з наданням підтверджуючих документів та оригіналів для огляду, з проходженням інструктажу щодо безпечного користування газом у побуті.

У відповідності до вимог п.п. 4, 29 Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 № 2246 (далі - Правила), які втратили чинність 16.07.2016, Правил постачання природного газу, затверджених Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, позивач та члени його родини не зверталися із заявою про укладання договору постачання природного газу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що є не зрозумілим, яке саме право позивача порушено та у який спосіб він просить його захистити та поновити.

Суд дійшов висновку, що попередження ПАТ «Дніпрогаз» про припинення газопостачання не є правочином, рішенням, а дії, щодо його направлення не є такими, що порушують право, оскільки, попередження само по собі не має юридичних наслідків, а діючим законодавством його оскарження не передбачено в якості способу захисту прав.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, та вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Правилами надання населенню послуг з газопостачання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.1999 № 2246 (втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 13.07.2016) визначено права та обов'язки газопостачального підприємства та споживачів та встановлено особливий порядок вирішення спірних питань.

Пунктом 37 Правил передбачено, що у разі порушення газопостачальним (газорозподільним) підприємством цих Правил та умов договору споживач подає одній із зазначених організацій претензію, складену у довільній формі. Газопостачальне (газорозподільне) підприємство повинне протягом п'яти днів усунути порушення чи надати споживачеві обгрунтовану відмову.

Згідно із п. 4 Правил послуги з газопостачання надаються споживачеві на підставі договору, що укладається між ним та газопостачальним і газорозподільним підприємствами відповідно до типового договору, затвердженого у встановленому порядку.Договір підписується газопостачальним і газорозподільним підприємствами і споживачем протягом 14 календарних днів.

На підставі п. 32 згаданих Правил між сторонами (газопостачальником і споживачем) укладається договір у письмовій формі, на підставі якого відкривається споживачеві особовий рахунок.

Отже, за кожним абонентом-споживачем закріплено особовий рахунок та покладено на нього обов'язок щодо заключення трьохстороннього договору про надання послуг з газопостачання відповідно до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2015 року №74 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання таким, що втратив чинність, Порядку встановлення роздрібних цін на природний газ для населення».

Між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Дніпрогаз» не укладено договір на розподіл природного газу, як того вимагають Правила постачання природного газу, затверджених Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2496, і який є підставою для постачання природного газу споживачу.

Правовідносини з газорозподільним підприємством повинні бути врегульовані письмовим договором, підписаним сторонами, який є підставою відкриття особового рахунку і жодні усні домовленості на які посилається позивач як на такі, що влаштовують його та газопостачальника, не є належним способом врегулювання правовідносин. У звязку із відсутністю укладеного договору та особового рахунку у позивача, оформлених належним чином, виникли непорозуміння з приводу наявності заборгованості, що зумовило направлення попередження про сплату за газ по квартирі № 26 на імя ОСОБА_3

Як встановлено судом першої інстанції, до ПАТ «Дніпрогаз» звернулись: ОСОБА_4 - дружина позивача та ОСОБА_5 - син позивача, з питання укладення договірних відносин та переоформлення особового рахунку на ім'я основного квартиронаймача ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_4 (де зареєстрований позивач), при цьому надавши необхідний пакет документів в оригіналах для огляду та копіях: довідку про склад сім'ї та місце реєстрації №21184 від 26.07.2016, свідоцтво про право власності на житло від 23.12.1998, заяву ОСОБА_2 щодо згоди на надання повноважень укладення договірних відносин ОСОБА_4 та аналогічного змісту заява ОСОБА_5, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_4; технічний паспорт на квартиру, паспортні дані та свідоцтво про смерть ОСОБА_6 від 14.09.2009.

Особовий рахунок за адресою: АДРЕСА_4, переоформлено на ОСОБА_4, проведено перерахунок наданих послуг на 3-х зареєстрованих осіб на підставі довідки №21184 з 10.09.2009 по 01.08.2016, у зв'язку зі смертю ОСОБА_6 За особовими рахунками № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 заборгованість перед ПАТ «Дніпрогаз» відсутня.

Тобто, родиною позивача вживаються заходи щодо оформлення договірних відносин з ПАТ «Дніпрогаз» та переоформлення особового рахунку.

Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що визнання неправомірними попередження ПАТ «Дніпрогаз» про припинення газопостачання, визнання його безпідставним, таким, що неможливо виконати, а інформацію, що в ньому міститься - недостовірною, зобовязання припинити її розповсюдження не передбачено ст. 16 ЦК України не підлягають встановленню у судовому порядку Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

А усе, що зазначав позивач у позовній заяві, може бути запереченням у разі прд»явлення до нього позову про стягнення певної суми (збитків), однак таких позовних вимог до нього не заявлялось. Проте таких вимог до позивача не заявлялось.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Перед судом першої інстанції інших вимог, ніж ті що заявлені позивачем, з урахуванням уточнень, не заявлялось.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки відсутнє порушене право позивача, що могло б стати підставою відшкодування такої шкоди у відповідності до вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до суду не було надано жодного доказу у підтвердження порушення його споживчого права через одержання попередження про припинення газопостачання, не надано доказів спричинення шкоди та не обґрунтовано розмір цієї шкоди. Крім того, у судовому засіданні не було встановлено наявності вини ПАТ «Дніпрогаз», а тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо не обґрунтованості доводів позивача про завдання йому моральної шкоди з боку відповідача через відсутність наслідків заподіяння такої шкоди, передбаченої положеннями ст. 23 ЦК та відсутністю доказів якими підтверджується заявлена вимога в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що той факт, що позивач не погоджується зі змістом самого попередження про припинення газопостачання, не є підставою вважати, що його порушені права слід захистити саме у спосіб обраний ним при зверненні до суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12 відповідно до ст. 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції, з винятками й доповненнями, встановленими гл. І «Апеляційне провадження» розд. V ЦПК України.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, повноваження суду апеляційної інстанції на дослідження нових доказів є обмеженим. Інших доказів, суду апеляційної інстанції, не було надано.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Е.Л.Демченко

ОСОБА_7