АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7408/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3, про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що навчається на четвертому курсі в Київському національному торговельно-економічному університеті отримує стипендію у розмірі 916,00 грн., проте вказаних коштів не вистачає на її утримання. ОСОБА_2 є працездатним за віком та за станом здоров'я, а тому відсутність офіційного працевлаштування не позбавляє його можливості працевлаштуватися в майбутньому. Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є одним із засновників та керівником ТОВ «Глед», що свідчить про його можливість надавати їй матеріальну допомогу. Також зазначає, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він не має можливості сплачувати аліменти на її утримання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6, ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 20 серпня 1994 року по 24 лютого 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4,10).

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають повнолітню доньку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Відповідно до довідки № 1827/30 від 11 січня 2016 року ОСОБА_1 є студенткою четвертого курсу денної форми навчання факультету економіки, менеджменту і права Київського національного торговельно-економічного університету. Закінчує навчання за навчальним планами в червні 2016 року (а.с.11).

ОСОБА_1 одержує стипендію в розмірі 925,00 грн. на місяць, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.44, 54) та фактично отримує стипендію в розмірі 916,75 грн. (а.с.12).

02 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на аліменти на її утримання у розмірі 3 500,00 грн., починаючи з моменту подачі позову і до закінчення терміну навчання.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням у визначеному нею розмірі. Крім того, ОСОБА_2 на час розгляду даної справи не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 обов'язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 з січня 2002 року по квітень 2014 року обіймав посаду директора ТОВ «ГЛЕД» та з червня 2012 року по березень 2014 року обіймав посаду директора ТОВ «Юридична група «ФОРЕСТІ» за сумісництвом (а.с.46-47).

Після звільнення в квітні 2014 року ОСОБА_2 не працевлаштований.

ОСОБА_2 є засновником (учасником) ТОВ «ГЛЕД», його частка в статутному капіталі товариства становить 50%.

Згідно фінансових звітів, ТОВ «ГЛЕД» у 2015 році було неприбутковим підприємством (а.с.66-73).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2, останній в ТОВ «ГЛЕД» з вересня 2015 року по лютий 2016 року включно, доходів не отримував (а.с.65), відсутність доходів відповідач пояснив тимчасовою неприбутковістю підприємства.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 потребує лікування в зв'язку з хворобою (а.с.48, 59-64).

ОСОБА_1 навчається на бюджетній основі в Київському національному торговельно-економічному університеті та отримує стипендію в розмірі 925,00 грн. на місяць, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.44, 54) та фактично отримує стипендію в розмірі 916,75 грн. (а.с.12).

Таким чином, суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_2 не має можливості надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1, а остання не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вона потребує матеріальної допомоги в зв'язку з навчанням, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 є одним із засновників та керівником ТОВ «Глед», що свідчить про його можливість надавати їй матеріальну допомогу, як безпідставні та такі, що спростовуються матеріалами справи, оскільки ТОВ «ГЛЕД» у 2015 році було неприбутковим підприємством та в зв'язку з цим з вересня 2015 року по лютий 2016 року включно, відповідач доходів від його діяльності не отримував.

Реалізація ОСОБА_2 автомобіля у 2015 році також не є доказом його фінансової спроможності щодо надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги на час розгляду даної справи.

Колегія суддів враховує і той факт, що відповідач після ухвалення рішення у справі переніс операцію на хребті, у зв'язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні та потребує в подальшому продовження медикаментозного лікування, що також потребує від нього певних матеріальних затрат.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо неможливості надання позивачу утримання в зв'язку з продовженням нею навчання є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах закону та доказах, досліджених у судовому засіданні, яким надана належна правова оцінка.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не надала суду належних доказів на підтвердження свого майнового стану, а також на підтвердження обсягу необхідних витрат, у зв'язку з тим, що вона продовжує навчання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль