Справа № 457/74/16 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/5241/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якої забезпечено Апеляційним судом Львівської області, Апеляційним судом Хмельницької області та Оболонським районним судом м.Києва, цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з участю третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М., про визнання частково недійсним договору, виділення частки із спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з участю третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М. про визнання недійсним пункту шлюбного договору та виділення частки із спільного майна подружжя.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_5-ОСОБА_2, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Посилається на те, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 30 вересня 2006 року по 2 липня 2009 року. Перебуваючи у шлюбі, 24 вересня 2008 року, вони уклали шлюбний договір. Вказує, що пункт 1.1 даного договору суперечить вимогам закону та підлягає визнанню недійсним. Кошти на придбання спірного приміщення вносилися ними спільно в шлюбі, а тому приміщення є спільною сумісною власністю. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 30 вересня 2006 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, який розірвано 2 липня 2009 року.

24 вересня 2008 року під час перебування у шлюбі вони уклали шлюбний договір, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук О.М., та зареєстрований в реєстрі за № 2175. Відповідно до п. 1.1 цього договору подружжя домовилося визначити правовий режим нерухомого майна, а саме: нерухоме майно на другому поверсі, що знаходиться за адресою: Україна, АДРЕСА_1, загальною проектною площею 42,73 м2, щодо якого з дружиною укладено в інтересах сім'ї попередній договір з продавцем - ЗАТ «Карпатський дім», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим М.К. 7 грудня 2007 року за реєстровим № 2918 (далі - попередній договір). Подружжя визначило наступне: з моменту укладення даного договору права та обов'язки по попередньому договору переходять до чоловіка, в тому числі майнові права на об'єкт (незалежно від зміни його площі) будуть належати на праві особистої приватної власності чоловікові, незалежно від зроблених внесків (платежів) подружжя по попередньому договору, а після укладення та державної реєстрації договору купівлі-продажу об'єкта - об'єкт буде належати чоловікові на праві особистої приватної власності, незалежно від зроблених внесків у це майно дружини під час шлюбу. Даний шлюбний договір по своїй юридичній природі є двостороннім правочином, вчиненим у відповідності до вимог законодавства, який має на меті врегулювати цивільні правовідносини між сторонами, які його підписали.

7 грудня 2007 року між ЗАТ «Карпатський дім» та ОСОБА_5 було украдено попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого предметом договору є добровільні зобов'язання сторін укласти в термін до 30 червня 2008 року договір, згідно з умовами якого продавець (ЗАТ «Карпатський дім») передає у власність покупця (ОСОБА_5) об'єкт продажу (нерухоме майно загальною проектною площею 42,73 кв.м., розташоване на 2 поверсі Комплексу) на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Порядок укладення попереднього договору регулюється ст. 635 ЦК України. Пунктом 4 ст. 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Оскільки об'єктом попереднього договору є нерухоме майно, то такий попередній договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1), особа, яка вчиняє цивільний правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ), волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5), правочин. що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Про зміст прав та обов'язків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину (в тому числі, але не обмежуючись статтями 215- 220, 223, 236, 319 ЦК України, статтями 57-74, 92-103 СК України) учасникам правочину нотаріусом роз'яснено, про що є відповідна відмітка у шлюбному договорі.

Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Договір, у тому числі і шлюбний, є категорією цивільного права, тому відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин застосовуються загальні норми ст.ст. З, 6 ЦК України щодо свободи договору, глави 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення зміни та розірвання.

Статтею 6 ЦК України передбачено можливість сторін врегулювати у договорі свої відносини. З урахуванням цієї правової норми та ч.1 ст. 627 вказаного Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки шлюбний договір є актом вільного волевиявлення, сторони можуть включити до нього інші умови майнового характеру, які не суперечать загальним засадам сімейних відносин, що визначені ст. 7 СК України. Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм цивільного законодавства при визнанні шлюбного договору недійсним вказано у ст. 103 СК України. У пункті 4 сторони зазначили, що у момент укладення цього договору усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) керувати ними; не визнані в установленому для того порядку недієздатними (повністю абс частково); не перебувають у хворобливому стані, не страждають у момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; розуміють природу цього правочину, свої права та обов'язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; договір укладався на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для них обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); правочин не приховує інший правочин (не є удаваним); сторони володіють українською мовою, що дає їм можливість зрозуміти текст цього правочину та всі без винятку його умови.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цьою Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно зі ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таки вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цьою Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У ст. 64 СК України передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина і чоловік мають право на укладення між собо усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватно власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умови шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки.

У ч. ч. 4, 5 ст. 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору (договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації). Тобто, заборонено включати до шлюбного договору умови, згідно з якими переходить право власності на наявне у власності одного з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державнй реєстрації.

Встановлено, що на момент укладення шлюбного договору нерухоме майно загальною проектною площею 42,73 кв.м. розташоване на 2 поверсі в будинку АДРЕСА_1 не перебувало у власності жодного з подружжя, тому на підставі шлюбного договору перехід права власності не відбувся. Фактично право власності на дане нерухоме ОСОБА_6 набув після укладення договору купівлі-продажу 1 жовтня 2008 року .

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації, та у розумінні ч. 4 ст. 334 ЦК України, якою встановлено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, ОСОБА_5 не набула права власності на нерухоме майно на підставі попереднього договору від 7 грудня 2007 року, укладеного з ЗАТ «Карпатський дім».

Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України.

Згідно ст. 97 СК України подружжя має право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, суд прийшов до вірного висновку, що шлюбний договір відповідає вимогам ст. ст. 93, 97 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-230 цс14, поряд з нормативним регулюванням правовідносин подружжя щодо майна, набутого до шлюбу чи за час шлюбу (статті 57,60,61,62 СК України) закон у статтях 7,8,9,64,74,93-97 цього Кодексу передбачає можливість договірного регулювання цих правовідносин. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначити у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. При встановленні, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульовано сторонами в шлюбному договорі, виходячи з принципу свободи договору (стаття 8 СК України, статті 6,627 ЦК України) до цих правовідносин підлягають застосуванню норми шлюбного договору, а не загальні норми СК України (постанова від 28 січня 2015 року).

Згідно зі ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Підстави відступати від висновку Верховного Суду України відсутні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, п.1 ч.1 ст. 314 ст.ст. 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 15 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвалаапеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: