печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Гладун Х.А.,

при секретарі - Кулаковій І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання пунктів договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсними окремі умови кредитного договору від 23.11.2007 р. № 014/1812/74/64851, укладеного між сторонами, про які зазначено в наступних пунктах договору, обґрунтовуючи наступним.

Так умови пункту 1.5., яким передбачено право банку без отримання будь-якої додаткової згоди Позичальника приймати рішення про зміну процентної ставки, суперечать положенням ст. 1056-1 ЦК України.

Пунктом 1.6. встановлено, що відсоткова ставка за користування кредитом збільшується на 5 відсотків річних від ставки, встановленої п 1.4. Договору у разі невиконання Позичальником умов Договору, передбачених розділом 5 Договору. При цьому, вказаний пункт не містить чіткого кола підстав, з яких Банк має право здійснити підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, що надає Банку можливість безпідставно збільшити відсоткову ставку.

Пунктом 6.2. передбачено, що Банк має право в односторонньому порядку підняти відсоткову ставку за користування кредитом. Рішення про зменшення відсоткової ставки може бути прийняте Кредитором без повідомлення Позичальника, та набуває сили з дати, визначеної Договором. Однак, підвищення відсоткової ставки без повідомлення Позичальника порушує права Позичальника як споживача та приводить до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін за договором.

Також позивач зазначає, що договором прямо не передбачено, якою саме є відсоткова ставка за користування кредитом, змінюваною чи фіксованою та вважаю, що у цьому разі відсутня істотна умова Договору. Якщо вважати відсоткову ставку, передбачену Договором, змінюваною, то, відповідно до Цивільного кодексу, в Договорі повинен бути визначений максимальний розмір збільшення відсоткової ставки. Однак, визначення такого максимального розміру у Договорі відсутнє, що порушує норми Цивільного кодексу.

Пунктом 10.1. передбачено, що за порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, Позичальник сплачує Кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки. Отже, позивач вважає, що пеня за несвоєчасне повернення кредиту становить 182,5 % річних, і її розмір є непропорційно великою сумою компенсації.

Пункт 3.3. передбачено, що у випадку порушення будь-якої з умов договору, Кредитор має право самостійно визначити інший порядок (черговість) погашення заборгованості Позичальника перед Кредитором. Позивач вважає, що дані умови суперечать положенням ст.. 534 ЦК України, оскільки у договорі по суті не встановлено черговості погашення заборгованості. Також вказаний пункт суперечить ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки надає право Банку змінювати умови договору на власний розсуд з підстав, прямо не визначених у договорі. Також вказаним пунктом не передбачено обов'язок Банку повідомити Позивача про зміну такої черговості, що створює істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача.

В судовому засіданні представник позивача позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовної заяви, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи та заявив про застосування строку позовної давності.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2007 р. між сторонами був укладений кредитний договір від № 014/1812/74/64851. Відповідно до умов договору банк надав позичальнику для використання на житло кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 603200,00 грн. в строк по 23.11.2027 р. та сплатою 12,5 % річних за користування ним, а позичальник зобов'язався своєчасно погасити кредит, та інші платежі по ньому.

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається, що протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Крім того, відповідно п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонам процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Оскільки п. 1.5 кредитного договору визначено обставини, за якими збільшується відсоткова ставка, така зміна не суперечить закону.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з приводу порушення банком Закону України «Про захист прав споживача» не підлягають задоволенню, оскільки судом не виявлено таких порушень Банку з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору.

При зверненні до суду з позовом позивачем не було доведено того, що договір було укладено на умовах, що обмежують його права як споживача, та є несправедливими. Не надано таких доказів і в ході розгляду справи. Також позивачем не доведено, що під час укладання кредитного договору, до нього були включені несправедливі умови, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитись перед укладенням договору.

Доводи позивача ґрунтуються виключно на його припущеннях про можливе виникнення певних обставин, які не свідчать про те, що наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що згідно з ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання положень такого договору недійсним або внесення до нього відповідних змін.

Крім того, згідно ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

У відповідності до п.3 ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, наданих на купівлю послуги, виконання якої відбулося до закінчення строку відкликання згоди.

Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору, проте реалізація вказаного права споживача і припинення дії кредитного договору можлива при дотриманні споживачем трьох умов, передбачених законом, а саме: подача письмового повідомлення кредитодавцю про відмову від кредитного договору в строки, встановлені законом; одночасного/разом з відкликанням згоди/ повернення виданого кредиту або отриманого товару по договору; сплати нарахованих процентів, які були нараховані банком за весь час користування грошовими коштами.

Проте, позивач правом споживача відмовитись в односторонньому порядку від укладеного кредитного договору протягом 14 днів з моменту отримання копії примірника договору не скористалася.

Щодо заявлених вимог про невідповідність вимогам законодавства положень договору щодо черговості погашення позичальником заборгованості та права банку самостійно визначати іншу черговість, ніж встановлена договором, то слід зазначити наступне.

Чинним законодавством не визначено обмежень щодо можливості визначення черговості погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі.

Так, згідно з п. 8.2 оспорюваного кредитного договору встановлено, що сторони погодили, що з укладанням Договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує буд-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом Договору..

На підставі викладеного, позовні вимоги про захист прав споживачів та визнання пунктів договору недійсним є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то вказана вимога задоволенню не підлягає, оскільки згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України її застосування можливе лише за наявності порушення права особи. Разом з тим, порушення прав позивача судовим розглядом не встановлено.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60‚ 88, 169, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів та визнання пунктів договору недійсним,- залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Х.А. Гладун