АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/6935/14-ц 22-ц/774/1702/К/16
Справа № 211/6935/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1702/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія - 53 (ІІІ) Доповідач Л.В. Михайлів
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар - Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку ч. 2 ст.197 ЦПК України за наявними у справі матеріалами та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАГІСТРАЛЬ КР» про поновлення строків звернення до суду, визнання наказу про звільнення недійсним, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАГІСТРАЛЬ КР» (далі ТОВ «МАГІСТРАЛЬ КР») про поновлення строків звернення до суду, визнання наказу про звільнення недійсним, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала у відповідача на посаді комерційного директора з 01.11.2007 року й була звільнена з посади за наказом № 42 від 15.10.2012 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

З наказом її було ознайомлено не в день звільнення, а 19 вересня 2013 року, тоді ж їй й було видано трудову книжку та проведено розрахунок при звільненні, чим порушено ст. 116, ст. 117 КЗпП України.

Вважаючи, що її звільнення було незаконним, посилаючись на свою юридичну необізнаність та те, що протягом тривалого часу вона змушена була звертатися до правоохоронних органів щодо порушення відповідачем трудового законодавства з виплати їй заробітної плати, просила суд поновити пропущений строк звернення до суду з позовом, визнати наказ № 42 від 15.10.2012 року про її звільнення з посади комерційного директора недійсним, зобовязати відповідача зазначити в її трудовій книжці день звільнення день видачі трудової книжки 19.09.2013 року, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні з 15.10.2012 року по 19.09.2013 року у розмірі 54621 грн., стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 54242,58 грн., а також завдану моральну шкоду в розмірі 30000 грн.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2016 року ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд невірно здійснив оцінку доказів, наданих нею на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом, оскільки не врахував той фат, що протягом тривалого часу вона вимушена була звертатися до правоохоронних органів в період 2013-2014 років з метою захисту та відновлення своїх прав, які було порушено відповідачем.

Належним чином повідомлені сторони у судове засідання не зявилися. Враховуючи те, що ОСОБА_2 надала заяву від 16.11.2016 року про розгляд справи за її відсутності та положення ч.2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін, в порядку, передбаченому ст. 197 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працювала в ТОВ «МАГІСТРАЛЬ КР» на посаді комерційного директора з 01.11.2007 року, що підтверджується трудовою книжкою БТ ІІ № 6630282 від 02.10.1990 року (а.с. 10).

Згідно наказу № 42 від 15.10.2012 року ОСОБА_2 звільнено з посади комерційного директора за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, з яким вона ознайомлена під підпис 19.09.2013 року (а.с. 7).

19.09.2013 року з позивачем проведено фактичний розрахунок при звільненні та виплачено заробітну плату за жовтень 2012 року в розмірі 2614,28 грн. (а.с. 64).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем передбаченого ст. 233 ЦПК України строку звернення до суду та відсутності підстав для його поновлення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, однак вважає, що судом невірно визначено мотиви такої відмови, виходячи з наступного.

Підставою звернення до суду з позовом ОСОБА_2 стала, на її думку, незаконність її звільнення з займаної посади, у звязку з чим вона просила суд захистити її порушене право у спосіб визнання наказу № 42 від 15.10.2012 року про її звільнення недійсним та зобовязання відповідача внести зміни до нього щодо дати звільнення, зазначивши в трудовій книжці, що днем звільнення є 19 вересня 2013 року, тобто день видачі їй трудової книжки.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звільнено 15.10.2012 року з посади комерційного директора за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є угода сторін.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Позивач ОСОБА_2 в суді першої інстанції підтвердила факт написання нею 12 жовтня 2012 року заяви про звільнення, на підставі якої її й було звільнено відповідачем.

При цьому, доказів, відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, в підтвердження анулювання домовленості між неї та роботодавцем про припинення трудового договору у визначений ними строк, тобто 15 жовтня 2012 року, й погодження іншої дати звільнення - 19 вересня 2013 року, позивач суду не надала.

У звязку з чим, підстави для задоволення заявлених в цій частині позовних вимог відсутні.

Що стосується вимоги ОСОБА_2 про визнання наказу про її звільнення недійсним, то ця вимога є взаємовиключною стосовно вимоги про зобовязання відповідача внести до нього зміни щодо визначення іншої дати її звільнення, а тому враховуючи, що своїм правом, передбаченим ст.ст. 27, 31 ЦПК України на уточнення позовних вимог, позивач не скористалася, то обидві вимоги не можуть бути розглянуті судом.

Стосовно завлених позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 47 КЗпП України покладає на власника або уповноважений ним орган обовязок видати працівникові в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст. 117 КЗпП України).

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, з аналізу положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України у взаємозвязку з розясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України, витікає, що для покладення на роботодавця обовязку з виплати середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата з вини роботодавця належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що повний розрахунок з ОСОБА_2 було здійснено тільки 19 вересня 2013 року, що підтверджується видатковим касовим ордером (а.с. 64).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують вину відповідача у затримці розрахунку при звільненні.

Натомість, в матеріалах справи наявні листи, які направлені роботодавцем на адресу позивача за вих. № 202 від 27.12.2012 року, за вих. № 08 від 27.02.2013 року про повідомлення ОСОБА_2 щодо необхідності прибуття на підприємство для отримання повного розрахунку у звязку з її звільненням, які нею було отримані особисто (а.с. 61-63).

Про неможливість проведення повного розрахунку із звільненою ОСОБА_2 у звязку з її ухиленням від цього, відповідач ТОВ «МАГІСТРАЛЬ КР» повідомляв й Управління праці та соціального захисту населення виконкому Криворізької міської ради, що підтверджується листом за вих. № 13 від 10.09.2013 року (а.с. 69).

Вказане підтверджує, що ОСОБА_2 свідомо ухилялася від проведення з нею повного розрахунку.

Крім того, проведеним за заявою ОСОБА_2 досудовим розслідуванням щодо невиплати посадовою особою ТОВ «Магістраль-КР» заробітної плати, не встановлено будь-якого правопорушення в діях директора ТОВ «МАГІСТРАЛЬ КР» ОСОБА_3 та постановою слідчого СВ Довгинцівського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 10.06.2014 року кримінальне провадження закрито (а.с. 258 кримінального провадження № 0001535).

Отже, вищенаведеними обставинами підтверджується відсутність вини відповідача у порушенні строків проведення повного розрахунку із звільненою ОСОБА_2, що свідчить про відсутність підстав й для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки, оскільки у відповідності до ч.4 ст. 235 КЗпП України виплата середнього заробітку в такому випадку матиме місце тільки, якщо видача трудової книжки звільненому працівникові була затримана з вини власника.

Позивачем в суді першої інстанції не заперечувалося, що трудова книжка знаходилася в неї, а не на підприємстві, а здійснення запису про звільнення в трудовій книжці 19 вересня 2013 року не свідчить про вину підприємства у видачі трудової книжки.

Оскільки позивач не довела порушення своїх законних прав, колегія судів погоджується й з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на її користь моральної шкоди у відповідності до ст. 237-1 КЗпП України, які є похідними від інших позовних вимог й підлягають задоволенню тільки у разі доведення останніх.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, однак обрані судом мотиви такої відмови у звязку з пропуском строку звернення до суду не відповідають встановленим обставинам та наявним у справі доказам.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки позов ОСОБА_2 є недоведеним, то колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні у відповідності до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині мотивів відмови в задоволенні позову з зазначенням того, що в задоволенні позову слід відмовити з підстави його недоведеності.

У звязку з чим, доводи апеляційної скарги позивача про поважність причин пропуску строку нею звернення до суду з позовом правового значення не мають й жодним чином не впливають на правильність ухваленого у справі рішення, а тому підстав для перевірки в цій частині доводів апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Інших підстав апеляційного оскарження подана апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2016 року в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАГІСТРАЛЬ КР» про поновлення строків звернення до суду, визнання наказу про звільнення недійсним, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди змінити.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАГІСТРАЛЬ КР» про поновлення строків звернення до суду, визнання наказу про звільнення недійсним, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди з підстави недоведеності позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_4