Справа № 202/9335/15-ц
Провадження №2/202/629/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Волошина Є.В.

за участю секретаря Величко А.А.

представника позивача ОСОБА_1

опікуна відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ОСОБА_5 із позовною заявою про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначив, що із відповідачкою по справі позивач перебував у шлюбі з 27 червня 1974 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано. За час проживання в шлюбі, за спільні кошти, родиною було набуто майно, а саме квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою. Просив суд поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визначивши його частки: визнати за ОСОБА_4І право власності на 1/2 частину квартири №31 у корпусі 6 в будинку 79 по вулиці Янтарна в м. Дніпропетровську; визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири 31 у корпусі 6 в будинку 79 по вулиці Янтарна в м. Дніпропетровську.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що в 1976 році, перебуваючи у шлюбі з позивачем, відповідачка стала членом кооперативу ЖСК №227, а пайові внески за квартиру були виплачені у повному обсязі в 1989 році, що підтверджується довідкою обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив №227» від 09 липня 2015 року. Право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за відповідачкою 11 серпня 2014 року.

Законний представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі, зазначивши, що внески за спірну квартиру позивач та відповідачка сплачували разом під час шлюбу та те, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Представник органу опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради в судовому засіданні просив суд винести рішення з урахуванням прав недієздатної ОСОБА_5

Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 27 червня 2016 року. Шлюб розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2015 року.

Згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнано недієздатною та призначено ОСОБА_2 опікуном над ОСОБА_5

З матеріалів справи вбачається, що квартира №31 у корпусі 6 в будинку 79 по вулиці Янтарна в м. Дніпропетровську належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11 серпня 2014 року реєстраційної службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області та технічного паспорту на квартиру.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка діяла на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 стала членом ЖБК №227, що підтверджується довідкою №65 від 09 липня 2015 року, виданою ЖБК №227. Згідно цієї ж довідки, сума пайового внеску за квартиру сплачена у повному обсязі в березні 1989 року.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 18.09.1987 року «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім'ю (статті 22, 24, 28, 29 КпШС України, враховуючи таке: а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

За таких підстав, зважаючи на те, що 27 червня 1974 року між сторонами у справі був укладений шлюб, після чого подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів був внесений в ЖБК пай за кооперативну квартиру, суд вважає, що квартира є спільним майном подружжя.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні встановлено, що на даний час шлюб між сторонами у справі розірваний, подальше спільне користування майном, яке належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, неможливе, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 235 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

З огляду на наведені положення діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України має довести протилежне (спростувати матеріальну правову презумпцію).

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

При цьому, в разі не вчинення сторонами дій, направлених на надання згоди присудження грошової компенсації та не внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя»).

Вирішуючи питання про поділ майна, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За таких підстав, суд вважає необхідним провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю та визнати за позивачем та відповідачем право власності ? частину квартири за кожним.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 60-71 СК України ст. ст. 3,7,10, 11, 15, 60,61, 88, 212-215 ЦПК України,суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради про поділ майна подружжя задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності подружжя на квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частину квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення буде виготовлений до 22 лютого 2016 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Волошин Є.В.