Провадження №2-2125/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарях - Кучерині Ю.С., Подобєді О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

16.11.2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до відповідачів Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, у якому просять визнати за ними право власності за набувальною давністю в рівних частках на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею - 56,48 кв. м, яка складається з трьох кімнат, житловою площею - 41,70 кв. м, розташовану на п'ятому поверсі п'ятиповерхового будинку.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачі посилаються на те, що 11 листопада 1988 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як продавцями та ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_10 як покупцями було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавці продали, покупці купили квартиру АДРЕСА_1 в таких долях: 2/3 частини квартири в рівних долях - ОСОБА_9 та ОСОБА_8, 1/3 частина квартири в рівних долях - ОСОБА_2, ОСОБА_11

В липні 2015 року вони звернулись із письмовою заявою до Управління державної реєстрації Головного територіального управління у місті Києві з питань державної реєстрації речових прав на 1/3 частину квартири, однак державним реєстратором було відмовлено у державній реєстрації їхніх прав на квартиру з тих підстав, що укладений 11 листопада 1988 року договір купівлі продажу не був зареєстрований у БТІ.

Зазначають, що з часу придбання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 вони постійно проживали в квартирі, сплачували комунальні та інші платежі на протязі 16 років.

З наведених підстав просять захистити їх майнові права у вищезазначений спосіб.

В судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з'явились. Згідно поданих заяв ОСОБА_1 та представник ОСОБА_2 просять розглядати справу у їх відсутності, проти вирішення справи у заочному порядку не заперечують.

14.01.2016 до канцелярії суду надійшли заперечення представника відповідача Київської міської ради, у яких останні просить розглядати справу у його відсутності, в задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що Київська міська рада є неналежним відповідачем по справі.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, з заявою про розгляд справи у їх відсутності до суду не звертались.

Третя особа управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві свого представника для участі у розгляді справи не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судове засідання не з'явились, згідно поданих заяв просять розглядати справу у їх відсутності.

При таких даних суд знаходить можливим розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11 листопада 1988 року між ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як продавцями та ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_10 як покупцями було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавці продали, покупці купили квартиру АДРЕСА_1 в таких долях: 2/3 частини квартири в рівних долях - ОСОБА_9 та ОСОБА_8, 1/3 частина квартири в рівних долях - ОСОБА_2, ОСОБА_10

Вказана квартира, загальною площею -56,48 кв.м., складається з трьох кімнат, житловою площею - 41,7кв.м. Продаж квартири здійснено за 18100грн.

Договір купівлі-продажу квартири підлягав, відповідно до діючого на той час законодавства, реєстрації в Київському бюро технічної інвентаризації нерухомого майна.

В липні 2015 року, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1, звернулись із письмовою заявою до Управління державної реєстрації Головного територіального управління у місті Києві, з питань державної реєстрації речових прав на 1/3 частину квартири.

Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 24614863 від 21 вересня 2015 року, позивачам відмовлено у державній реєстрації права власності.

Згідно вказаного рішенням державним реєстратором зазначено, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Заявником подано інформаційну довідку БТІ від 03.09.2015р. КВ-20105№28944 згідно якої вбачається що договір купівлі-продажу квартири від 11.12.1998р., посвідчений Київською універсальною біржею, 1/3 частина якої належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зареєстровано в органах БТІ.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 41 статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Положеннями ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно роз'яснень викладених у постанові Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві (п.5).

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК (п.9).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності (п 13).

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) з листопада 1998 року є законними володільцями 1/3 частина в рівних долях квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 1988 року.

На час укладання договору їх право власності підлягало державній реєстрації органами БТІ, однак позивачами право власності на квартиру зареєстровано не було.

З указаного часу позивачі зареєстровані та проживають у вказаній квартирі, що підтверджується довідкою форми №3 виданою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва» структурний підрозділ ЖЕД №904 від 31.07.2015 №3145.

Обставин, які б свідчили про недобросовісність володіння позивачів, чи про його переривання судом не встановлено.

З огляду на викладені вище обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку наявність підстав визначених ст. 344 ЦК, для визнання за позивачами права власності в рівних частках на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, оскільки судом встановлено, що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1 добросовісно заволоділи зазначеним майном, відкрито та безперервно володіли квартирою більше ніж десять років.

За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 316, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності у рівних частках на 1/3 частину квартири № 77, загальною площею 56,48 кв.м, житловою площею 41,7 кв.м, в будинку АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: