Справа № 226/216/16-ц
Провадження № 2/226/219/2016
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 червня 2016 року м.Мирноград
Димитровський мiський суд Донецької областi у складi:
головуючого судді Петуніна І.В.,
за участю секретаря Альберті О.В.,
позивача ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі суду у місті Димитров Донецької області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та зобовязання передати автомобіль,
Представник позивача до суду не зявився, про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, на задоволенні позовних вимог наполягають.
Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи без його участі але в присутності його представника ОСОБА_2, з позовними вимогами не згоден.
Представник відповідача до судового засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та надав письмові заперечення щодо позову, де вказав, що з позовом не згоден у звязку з тим, що є суттєві докази необґрунтованості та безпідставності вимог позивача, а саме:
Зазначає, що у його власності перебував автомобіль марки - «Хюндай», модель «Елентра», державний номер НОМЕР_1 однак у період часу з 18.00 год. 01.02.2014р. по 11.30 год. 02.02.2014р. вказаний автомобіль у відповідача було викрадено з охоронюваній стоянці розташованої у м.Макіївка, вул.Патона, 1А. Про зазначений страховий випадок він негайно повідомив ПАТ «ВТБ Банк», страхову компанію АТ «СК «АХА Страхування» та правоохоронні органи. Таким чином на цей час у відповідача вказаного автомобіля не має, а вигодонабувачем у випадку зникнення застрахованого майна є ПАТ «ВТБ Банк», що підтверджується п.5.2.5 Кредитного договору.
Щодо документів, наданих суду позивачем, необхідно зазначити, що відповідач жодного разу не отримував повідомлення від ПАТ «ВТБ Банк» або від позивача щодо заміни кредитора. Вважає, що банк отримав відшкодування зі страхової компанії у звязку зі страховим випадком, а саме крадіжкою транспортного засобу.
За змістом п.1.1 договору відступлення прав вимоги за договором застави №220615зн від 22.06.2015р., перелік кредитних договорів, договорів застави, заставодавців та боржників наведено у Додатку №1 до даного договору. До суду позивачем надано додаток №1 до договору відступлення прав вимоги за договором застави №220615зн від 22.06.2015р. Проте в порушення п.6.2. договору відступлення прав вимоги за договором застави №220615зн від 22.06.2015р. зазначений додаток не відповідає формі договору, а саме нотаріально не посвідчений, через що на підставі ч.4 ст.639 ЦК України вважається неукладеним через порушення форми договору, та відповідно не може братись до уваги судом.
Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.
Всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог у позові. Таким чином, зважаючи на наведені обставини а також суттєві докази необґрунтованості вимог позивача, керуючись ст.ст.212, 213, 214, 215, 216 ЦПК України, просить у позові відмовити.
Підписи сторін під договорами свідчать про досягнення сторонами згоди за всіма їх умовами.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.
За умовами ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Частиною 1 ст.1048, ч.2 ст.1054 та ч.2 ст.1050 ЦК України, визначені наслідки порушення відповідачем зобовязання щодо неповернення чергової частини суми кредиту і ними є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та одержання від позичальника процентів від суми кредиту.
За розрахунком ПАТ «ВТБ Банк» на 22.06.2015 року заборгованість відповідача за договором склала 155862,87 грн. (а.с.26).
Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу, за якою боржник зобовязаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до п.4.10 кредитного договору, у разі прострочення виконання зобовязань позичальником за договором, розмір платежу збільшується на суму комісійної винагороди, неустойки та інших платежів, у тому числі відшкодування витрат та збитків, повязаних з неналежним виконанням умов цього договору.
Отже, несплатою грошових сум відповідач в односторонньому порядку порушив зобовязання, що витікають з умов кредитного договору, що є неприпустимим і дає підстави для застосування цивільно-правової відповідальності, передбаченої у тому числі і статтею 625 ЦК України.
Відповідно до п.5.2.4 кредитного договору, у разі порушення позичальником своїх зобовязань за цим договором Банк має право без отримання додаткової письмової угоди позичальника за власним вибором здійснити будь-які дії, направлені на виконання зобовязань позичальника, у тому числі звернути стягнення на заставне майно за договором забезпечення у будь-який спосіб.
Змістом ч.2 ст.589 ЦК України, ст.19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги у повному обсязі, що визначені на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченою заставою вимоги, якщо це передбачено договором застави.
Відповідно до договору застави, Банк має право у разі невиконання зобовязань за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави (у т.ч. вилучити предмет застави). Звернення стягнення та реалізація предмету застави відбувається у порядку визначеному заставодержателем, у т.ч. але не виключно на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або у позасудовому порядку згідно чинного законодавства України.
22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до п.3.1.3 якого право вимоги переходить до нового кредитора з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитору. Відступлення права вимоги за договорами забезпечення, що засвідчені нотаріально, здійснюється шляхом укладення сторонами нотаріально засвідчених договорів про відступлення права вимоги за такими договорами в день отримання первісним кредитором грошових коштів у розмірі ціни договору в оплату за цим договором (а.с.16-18).
Даний договір не містить умов про ціну договору. Відповідний п.4.1 у доданій до позову в якості доказу копії вказаного договору не заповнений, текст ціни договору у грошовій одиниці гривні відсутній (а.с.17).
Перелік кредитних договорів і договорів забезпечення, інформація щодо боржників, поручителів, розміру зобовязань кожного з боржників із зазначенням сум заборгованості відповідно до п.1.1.8 договору про відступлення права вимоги міститься у погодженій сторонами формі реєстру прав вимог (а.с.22).
Відповідно до п.5.2 вказаного договору первісний кредитор зобовязується передати новому кредитору документацію протягом 15-ти днів з дня зарахування на рахунок первісного кредитора грошових коштів в сумі, що вказана в п.4.1 цього договору (як зазначено вище, п.4.1 договору не містить визначення суми), (а.с.17-оборотний бік).
Новий кредитор, тобто ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», зобовязується надіслати боржникам письмове повідомлення про відступлення прав вимоги у порядку та строки, передбачені п.3.1.6 даного договору (а.с.17).
Однак у матеріалах справи відсутні докази зарахування коштів у розмірі ціни договору, а тому не надано підтвердження переходу права вимоги від ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
22 червня 2015 року між ПАТ«ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено також договір про відступлення права вимоги за договорами застави № 220615зн, відповідно до п.1.1 якого, у звязку з укладенням сторонами договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами від 22.06.2015р. № 220615нв ПАТ «ВТБ Банк» передає, а ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» одержує права заставодержателя у зобовязаннях за договорами застави, укладеними між Банком та заставодавцями у забезпечення виконання боржниками своїх зобовязань перед Банком за кредитними договорами; перелік кредитних договорів, договорів застави, заставодавців та боржників наведено у додатку № 1 до даного договору. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 22.06.2015 року за реєстровим № 1278 (а.с.19-20).
Згідно п.1.3 даного договору право вимоги, що відступається за цим договором, є право звернення стягнення у випадку невиконання чи неналежного виконання боржниками умов кредитних договорів на рухоме майно, яке належить заставодавцям на праві приватної власності, що є предметом застави за договорами застави. Перелік такого майна наведено в Додатку № 1 до цього договору (а.с.19).
Відповідно до інформації з витягів про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) 1 серпня 2015 року відбулася заміна обтяжувача з ПАТ «ВТБ Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підставі договору відступлення права вимоги за договорами застави від 22 червня 2015 року (а.с.24); після цього за заявою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» 28 жовтня 2015 року зареєстровано звернення стягнення (а.с.25).
Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч.2 ст.27 Закону України «Про заставу», застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої вимоги, на іншу особу.
Отже, судом встановлено, що позивач замінив кредитора ПАТ «ВТБ Банк» у зобовязанні за кредитними та забезпечувальними договорами у звязку з переданням ПАТ «ВТБ Банк» своїх прав ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Проте позивачем суду не доведено, що саме за договором застави, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та відповідачем, відбулося відступлення прав вимоги. Так, позивачем не надано суду жодного доказу, який би утримував у собі інформацію щодо переліку договорів застави, заставодавців та боржників, сум заборгованості, переліку заставного майна. Відсутність даної інформації унеможливлює суд обєктивно вважати, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув права заставодержателя відносно автомобіля, що належить відповідачу.
Відповідно до ч.1 ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Звернення стягнення на рухоме майно регламентується Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003р. № 1215-IV (далі Закон № 1215-IV).
Так, відповідно до ст.24 Закону № 1215-IV, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобовязаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.
З наданого суду витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна також не можливо ідентифікувати предмет обтяження, на який 1 серпня 2015 року зареєстровано звернення стягнення.
До того ж, зазначений у позові якості забезпечення автомобіль SKODA, згідно наявних у справі документів, відповідачем у заставу не передавався.
За приписами ч.ч.2, 3 ст.28 Закону № 1215-IV, якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження зобовязання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобовязаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Якщо боржник не виконує обовязок щодо передачі предмета обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.
Передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобовязання відповідно до статті 26 Закону № 1215-IV є одним із позасудових способів звернення стягнення на предмет застави, який обтяжувач обирає на власний розсуд.
Процедура передачі обтяжувачу права власності на предмет обтяження передбачена статтею 29 Закону № 1215-IV, відповідно до якої обтяжувач після одержання предмета обтяження у володіння зобовязаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. Боржник або інші обтяжувачі протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача. Таке заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета обтяження. Якщо відповідне заперечення надійшло від боржника, набуття обтяжувачем, який ініціює звернення стягнення, права власності на предмет забезпечувального обтяження можливе на підставі рішення суду.
Згідно ч.1 ст.25 Закону № 1215-IV, обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
В матеріалах справи відсутні копії письмових повідомлень всіх обтяжувачів (з метою виявлення пріоритету та розміру вимог інших кредиторів), як і копії письмових повідомлень відповідача про відступлення прав вимоги за договором застави, новому кредитору, також відсутні будь-які докази на підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою виконати порушене зобовязання або передати предмет обтяження у володіння обтяжувача протягом 30 днів з моменту реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, про повідомлення відповідача щодо способу звернення стягнення на предмет застави, що має намір застосувати заставодержатель.
Заставодержатель може самостійно обирати позасудовий спосіб звернення стягнення на рухоме майно. Однак обраний ним спосіб не повинен порушувати права та інтереси інших осіб.
Також відповідно до загального порядку зміни кредитора у зобовязанні, визначеного ч.2 ст.516, ч.2 ст.517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. З огляду на приведені норми боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредитору до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.
До того ж, відповідно до п.3.1.6 Договору про відступлення права вимоги грошових зобовязань за фінансовими кредитами № 220615нв від 22.06.2015р., підтвердженням належного повідомлення боржників про відступлення первісним кредитором права вимоги заборгованості новому кредитору є реєстр відправленої кореспонденції, який, як вже зазначено, відсутній у матеріалах справи.
Крім того, суду не доведено, що у позивача існувало право вимоги до відповідача саме у тому обсязі, який зазначений у позовній заяві, оскільки у справі знаходиться лише розрахунок заборгованості, що існувала на 22 червня 2015 року. Розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором станом на 22 грудня 2015 року, тобто на дату підписання позову, суду не надано.
Виходячи з принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства, суд позбавлений можливості самостійного витребування та збирання доказів по справі, та надання оцінки обсягу доказів, який би був достатній для задоволення вимог позивача.
За приписами ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги та заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Позивач в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України зобовязаний на засадах змагальності належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, суд, проаналізувавши у сукупності надані докази, дійшов висновку, що позивач не довів ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення щодо звернення стягнення на заставне майно у спосіб, який він обрав, що обумовлює відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі ст.ст.52, 514, 516, 517, 526, 527, 530, 590, 625, 1050, 1054 ЦК України, законів України «Про заставу», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», керуючись ст.ст.10, 11, 57, 59, 60, 64, 88, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення та зобовязання передати автомобіль, залишити без задоволення.
Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя