У х в а л а

іменем україни

1 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 3 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги мотивувала тим, що 28 лютого 2011 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір позики. За умовами договору вона передала, а відповідач взяв в борг суму 480 000 грн строком до 28 лютого 2014 року у сумі еквівалентній 60 000 дол. США.

Для забезпечення належного виконання зобов'язання за договором позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_6 передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Проте відповідачі не виконують умови договору, в результаті чого утворилася заборгованість.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 1 291 370 грн 78 коп. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за договором позики № 345 від 28 лютого 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 вересня 2015 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року змінено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в сумі 1 291 370 грн 78 коп. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за договором позики № 345 від 28 лютого 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ОСОБА_4 права власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ціною не нижче 949 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Обов'язок позичальника повернути позику визначено також ст. 1049 ЦК України.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_5 умов договору належним чином не виконує, в результаті чого утворилася заборгованість, що підлягає стягненню.

Крім того, відповідно до п. 5.4.1 договору іпотеки від 28 лютого 2011 року у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмета іпотеки на день придбання.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, обґрунтовано виходили з того, що договір іпотеки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, передбачає передачу іпотекодержателю права власності на вказану квартиру в рахунок виконання основного зобов'язання.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 3 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.О. Дьоміна
М.В. Дем'яносов І.К. Парінова