Справа №592/6305/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Хитров Б. В.
Номер провадження 22-ц/788/1741/16 Суддя-доповідач - Сибільова Л. О.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Дубровної В. В. , Собини О. І. ,

з участю секретаря судового засідання -Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 вересня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и л а:

06 липня 2016 року ОСОБА_5 в особі свого представника ОСОБА_6 звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 04 серпня 1983 року він проживає за адресою АДРЕСА_1. На даний час йому виповнилось 84 роки і за станом свого здоров'я він потребує стороннього догляду. У 2015 році ОСОБА_3, знайома його цивільної дружини, запропонувала йому догляд та підтримку у вигляді забезпечення його харчуванням, утриманням його квартири у належному стані, купівлі ліків і т.д.

11 серпня 2015 року у приватного нотаріуса Лермонтової Н.М. він підписав договір, текст якого не читав, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обов'язки про його утримання, про які вони домовлялися з відповідачем. Відповідач мала забезпечити його довічним доглядом та утриманням з умовою переходу його квартири у власність відповідача лише після його смерті, в якості винагороди за турботу та піклування.

Перші два місяці відповідач доглядала за ним, відвідувала, приносила продукти харчування, прибирала в квартирі, а згодом перестала його відвідувати взагалі. З квартири зникло багато його особистих речей, будинкова книга, що може підтвердити його цивільна дружина ОСОБА_8, яка його відвідує, але за станом здоров'я не може його доглядати.

Вважаючи, що відповідач відмовилася його доглядати, він почав шукати людей, які б його доглянули, про що свідчить оголошення в газеті. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відізвалися на оголошення та погодилися його доглядати, і вони вирішили укласти договір довічного утримання. Коли він показав родині ОСОБА_10 копію договору, який уклав з відповідачем, виявилося, що він не є власником квартири і не може нею розпоряджатися, оскільки за договором дарування квартира перейшла у власність відповідача, чого він не бажав.

При укладенні спірного правочину він помилявся щодо правової природи правочину, його змісту, предмету, прав та обов'язків сторін, правових наслідків оспорюваного договору. Його помилка полягала у неправильному сприйнятті фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, яке фактично не відповідало його справжнім намірам, а тому його помилка при укладенні оспорюваного правочину має істотне значення.

Зазначав, що оспорюваний договір вчинений ним під впливом обману зі сторони відповідача, оскільки у нього не було намірів дарувати квартиру, він не має іншого житла, відповідач не є його родичем чи близькою людиною.

Вказував, що, оскільки договір дарування житла є безоплатним, дарувальник не може вимагати зустрічних дій (права пожиттєвого проживання, надання іншої жилої площі, отримання певних матеріальних чи нематеріальних благ тощо).

Посилаючись на ст. 725 ЦК України, згідно якої договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення, зазначав, що в договорі дарування зазначено, що дарування вчиняється з правом збереження права довічного безоплатного проживання в даній квартирі його як дарувальника, що суперечить положенням ст. 717 ЦК України щодо безоплатності договору дарування.

Вказував, що ОСОБА_3 фактично не користується своїм дарунком, тобто не проживає в подарованій їй квартирі, хоча в ній зареєстрована, що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Вказував, що він по сьогоднішній день проживає у спірній квартирі, оскільки це його єдине житло, відповідач фактично не вселялась в квартиру і не проживає в ній, він потребує стороннього догляду у зв'язку зі станом свого здоров'я та похилим віком.

Просив визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 укладений 11 серпня 2015 року між ним та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н.М.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 3/4 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 11 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н.М.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинами справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Вказує, зокрема, що в судових засіданнях взагалі не ставилося питання про вчинення правочину під впливом обману, наявність умислу та факту обману судом не досліджувались, а мотивувальна частина рішення не розкриває обставин вчинення договору дарування під впливом обману.

Судом першої інстанції були проігноровані доводи відповідача стосовно того, що позивач будь-якими належними доказами не довів таких фактів, як: наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному. Натомість, відповідачем подавались докази, які доводили той факт, що фактична передача майна мала місце, оскільки відповідач фактично користувалась подарованим майном та здійснювала його поліпшення (було замінено вікно, у дворі збудовано вбиральню, тощо). Відповідач зареєструвала за адресою спірного житла себе і своїх неповнолітніх дітей, однак не може користуватися вказаною квартирою, так як з боку позивача чиняться перешкоди і з цього приводу вона зверталась до правоохоронних органів.

В судовому засіданні 5 серпня 2016 року суддя невмотивовано відхилив клопотання представника відповідача про приєднання до матеріалів справи письмового заперечення на позовну заяву, якою обґрунтовувалась правова позиція та доводи сторони відповідача; клопотання про виклик свідків, які могли підтвердити доводи відповідача стосовно фактичної передачі подарованого майна і стосовно неправомірних дій позивача щодо створення перешкод у користуванні власністю відповідача; клопотання про витребування письмових доказів, які б спростували той факт, що при укладенні договору дарування позивач не розумів наслідків оскаржуваного правочину (договору дарування), вважаючи його договором довічного утримання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та її представника, які підтримали апеляційну скаргу з мотивів, в ній викладених, представника позивача, який заперечує проти скарги та вважає рішення суду вірним, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 уклав договір дарування квартири під впливом помилки, оскільки вважав, що підписуючи оспорюваний правочин, відповідач бере на себе зобов'язання здійснювати за ним догляд, забезпечувати його побут, піклуватися його здоров'ям. На момент укладання оспорюваного договору позивачу виповнилось 84 роки, він має вади слуху та зору, незадовільний стан здоров'я, що сприяло його помилці відносно правового характеру правочину, і він вважав, що укладає договір довічного утримання.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 4 серпня 1983 року зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1

Рішенням Ковпаківського районного суду від 25 лютого 2011 року у цивільній справі № 1806/2-1597/11 за позовом ОСОБА_5 до Сумської міської ради, ОСОБА_12, треті особи - Друга Сумська державна нотріальна контора, КП «Сумське МБТІ», про визначення часток в праві власності на житлове приміщення, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування визнано, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_13 та належить ОСОБА_5 на праві власності в рівних частках - по 1/2 частині кожному.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнане за ОСОБА_12 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.55).

11 серпня 2015 року був укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н.М., відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарував 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3

Згідно умов договору дарування:

1. Квартира має загальну площу 43,3 кв. м, житлову площу 30,7 кв. м, складається з трьох житлових кімнат.

Відчужувані ? частини квартири належать дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Сумської міської ради 4 червня 1993 року, та рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 лютого 2011 року № 1806/2-1597/11.

10. Право власності у обдаровуваної на дарунок виникає з моменту його прийняття. Обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунку вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.

Дане дарування вчиняється з правом збереження права довічного безоплатного проживання в даній квартирі дарувальника ОСОБА_5 (а.с.4-5).

Згідно довідки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців, станом на 6 квітня 2010 року місцем проживання ОСОБА_3 як фізичної особи-підприємця зазначена адреса спірної квартири (а.с.5).

Згідно довідки центру надання адміністративних послуг у м. Суми відповідач зареєстрована за адресою спірної квартири (а.с.37).

1 червня 2016 року ОСОБА_5 дав оголошення в газету «Шанс+ТВ» (№ 22/01.06.2016), в якому зазначено, що чоловік похилого віку шукає сім'ю для догляду і спільного проживання за право спадкування житла (а.с.6).

Згідно будинкової книги, за адресою АДРЕСА_1 з 18 серпня 2015 року зареєстровані ОСОБА_3 та її двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_14 (а.с. 45 - 51).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведені норми матеріального права суд прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним договору дарування як такого, що укладений внаслідок помилки з боку позивача.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст. 57, 58, ч. ч. 2-3 ст. 60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не спростувала доводів позивача про те, що він за станом здоров'я та віком потребує догляду та сторонньої допомоги.

Наполягаючи на тому, що позивач бажав укласти з нею саме договір дарування, розуміючи його суть, відповідач в скарзі зазначає, що вони вже укладали з ним в 2009 році договір довічного утримання, пояснює, що вона була декілька місяців у квартирі позивача зареєстрована, а потім у них виник конфлікт і вона повернула позивачеві всі документи та виписалась з його квартири, яку на себе не перереєстровувала.

Проте доводи відповідача про те, що позивач бажав їй саме подарувати квартиру, спростовуються доказами в справі, зокрема, відомостями, наданими нотаріальною конторою, з яких вбачається, що договір довічного утримання між ними не укладався. Відповідач погодилась з доводами представника позивача, що це був заповіт. Спростовуються її доводи в цій частині і матеріалами інвентаризаційної справи на спірну квартиру, в яких відсутні відомості про перереєстрацію квартири в 2009 році у власність відповідача.

Те, що позивач помилився в природі правочину і бажав укласти саме договір довічного утримання, потребуючи сторонньої допомоги, та розраховував на таку допомогу з боку відповідача, свідчить і та обставина, що він після припинення відповідачем надання йому допомоги шукав шляхом оголошення в газеті осіб, які б могли його доглядати за право спадкування житла, вважаючи квартиру своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що особові рахунки за адресою спірної квартири залишились відкритими на ім'я позивача, який залишився проживати в спірній квартирі. Відповідач перебуває у шлюбі, пояснила, що проживає фактично з своїм чоловіком та дітьми за іншою адресою (а.с.9).

Частиною 2 ст. 717 ЦК України встановлено, що договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, а тому передбачення в оспорюваному договорі збереження права довічного безоплатного проживання в даній квартирі дарувальника ОСОБА_5 суперечить вказаній нормі закону.

Таким чином, у суду першої інстанції були підстави вважати, що позивач уклав оспорюваний ним договір дарування під впливом помилки. В цій частині є обгрунтованими доводи представника позивача про те, що коли відповідач, яка є особою молодшого, чим позивач, віку, вважає, що вони з позивачем в 2009 році укладали договір довічного утримання, хоча це був заповіт позивача, то позивач, враховуючи його похилий вік та стан здоров'я, тим більше помилився в суті укладеного між ними в 2015 році договору дарування, зокрема, його наслідках.

Рішення суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, згідно якої наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку з із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Не спростовують висновків суду і доводи відповідача про те, що позивач посилався на дві різні підстави для визнання договору дарування недійсним - помилку та обман.

Згідно принципу диспозитивності, встановленому ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Межі заявлених вимог включають в себе, зокрема, предмет та підстави позову.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 31, п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги.

Згідно роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», предмет позову - це те, що конкретно вимагає позивач, підстава позову - чим він обґрунтовує свої вимоги, зміст вимоги - який спосіб захисту свого права він обрав. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Суд не розглядав позов про визнання правочину недійсним в зв'язку з вчиненням його під впливом обману з боку відповідача, оскільки позивач посилався на те, що відповідач його обманула, уклавши з ним не той договір, на який він розраховував, як на обгрунтування своїх доводів щодо того, що він помилився при укладенні договору дарування, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, який покладає на відповідача обов'язки по догляду за ним.

При вирішенні спору суд не посилався в рішенні на ст. 230 ЦК України, яка передбачає правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а керувався ст. 229 ЦК України, та зробив висновок про те, що договір дарування є недійсним внаслідок помилки позивача.

Є необгрунтованими і доводи відповідача про те, що суд не перевірив наявність у позивача іншого житла, як доказ того, що спірна квартира не є його єдиним житлом. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, саме відповідач не надала доказів зазначеній обставині та тому, що позивач хотів позбутися квартири, в якій він проживає більше 30 років, подарувавши її відповідачеві, яка є для нього сторонньою людиною, без будь-яких умов для себе, оскільки має інше житло.

Та обставина, що відповідач вставила вікно в спірній квартирі, поставила у дворі вбиральню, не свідчить про належне прийняття нею дарунку, оскільки в квартирі на умовах укладеного між ними договору дарування залишився проживати позивач, не залишив цю квартиру, що свідчить про те, що він сприймав квартиру і далі як належну йому.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, для скасування чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 вересня 2016 року в даній справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -