Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" червня 2016 р.Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого-судді: Бабакова В.П.,

при секретарі: Булгаковій Т.С.,

за участю позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», третя особа головний лікар Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» ОСОБА_2, про стягнення суми компенсації і індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення суми індексації за час затримки виплати середнього заробітку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, відшкодування моральної шкоди, зобовязання відрахувати суми ПДФО, військового збору, внески до Пенсійного фонду за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 05.12.1993 року по 13.06.2012 року перебувала у трудових правовідносинах із Комунальною установою «Дитяча міська поліклініка № 2». 13.06.2012 року за наказом керівника підприємства № 136ос була звільнена «у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміню істотних умов праці згідно п. 6 ст.. 36 КЗпП України. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.10.2014 року позивача поновлено на роботі, стягнуто компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 13.06.2012 року по 31.10.2014 року у розмірі 56 557,25 гривень. 14.11.2014 року ОСОБА_1 подала заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням. Але до теперішнього часу трудову книжку не повернуто. У звязку з даними обставинами, позивач просить суду стягнути з відповідача суму індексації на суму компенсації згідно рішення суду від 31.10.2014 року у розмірі 13 930,24 гривень, суму компенсації з врахуванням індексації за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2014 року по 30.04.2016 року у розмірі 29 544,91 гривень, суму компенсації за невикористанні відпустки за період 13.06.2012-2015 років у розмірі 6 567,54 гривень, моральну шкоду у розмірі 200 000,00 гривень, всього 250 042,69 гривень. Також позивач просив суд зобовязати відповідача здійснити відрахування суми ПДФО, військового збору, внесків до ПФУ за період з 13.06.2012 року по 30.04.2016 року.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача та третьої особи позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Заперечення мотивовані тим, що компенсація згідно рішення суду від 31.10.2014 року на думку представника відповідача та третьої особи не підлягає індексації, оскільки має разовий характер, разову виплату, також він вказує на те, що позивач свідомо ухиляється від отримання трудової книжки, та жодних перепон з боку відповідача не здійснюється. Компенсація за невикористані відпустки була нарахована на зарплатний рахунок позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди, то представник відповідача та третьої особи вважає, що позивачем не надані належні та допустимі докази, які б підтверджували факт заподіяння моральної шкоди, не наданий розрахунок суми моральної шкоди. Також представник відповідача та третьої особи у своїх запереченнях пояснює, що сплачена відповідачем сума компенсації згідно рішення суду від 31.10.2014 року вже включає відрахування ПДФО, військового збору, внески до ПФУ. Таким чином, представник відповідача та третьої особи вважає, що позовні вимоги немотивовані, необґрунтовані та безпідставні, тому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 01.12.2003 року по 13.06.2012 року перебувала у трудових правовідносинах із Комунальною установою «Дитяча міська поліклініка № 2». 13.06.2012 року за наказом керівника підприємства № 136ос була звільнена «у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку із зміню істотних умов праці згідно п. 6 ст.. 36 КЗпП України. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.10.2014 року позивача поновлено на роботі, стягнуто компенсацію за час вимушеного прогулу за період з 13.06.2012 року по 31.10.2014 року у розмірі 56 557,25 гривень. Наказом № 222-ос від 03.11.2014 року позивача поновлено на посаді сестри медичної процедурного кабінету. 14.11.2014 року позивач подав заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням з 14.11.2014 року згідно п. 3 ст. 38 КЗпП України. 11.08.2015 року ОСОБА_1 звільнена за прогул без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить копія наказу № 179-ос від 11.08.2015 року(а. с. 158).

Як вбачається з матеріалів справи, трудова книжка знаходиться у відділі кадрів КУ «ДМП №2», про що свідчить копія листа від 11.08.2015 року(а. с. 136) та проти чого не заперечував представник відповідача та третьої особи, крім того ОСОБА_1 неодноразово зверталася до відповідача з вимогою надання трудової книжки, про свідчать копії листів від 24.12.2014 року, 26.12.2014 року, 06.01.2015 року, 13.01.2015 року, 19.01.2015 року(а. с. 51-63).

Згідно п. 3 ст. 38 КЗпП, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно ст.. 47, 235 КЗпП України та п.п. 4.1 Інструкції «про порядок ведення трудових книжок працівників», власник чи уповноважений ним орган зобовязані видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з унесенням запису про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що факти порушення відповідачем законодавства про працю встановлені Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.10.2014 року, суд доходить висновку про незаконність дій уповноважених органів Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», а саме: порушення права ОСОБА_1 бути звільненою за власним бажанням з 14.11.2014 року, невидача їй трудової книжки у встановлений нею день звільнення 14.11.2014 року та подальша затримка у видачі до теперішнього часу.

За таких обставин, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача, в межах позовних вимог, середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 15.11.2014 року по 30.04.2016 року.

Розрахунок середнього заробітку провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року за відповідними змінами та доповненнями.

Так середньоденна заробітна плата позивача складає 91,88 гривень. За період 15.11.2014 року по 30.04.2016 року нараховується 358 робочих дні, таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу становить (91,88 *358)= 32 893,04 гривень.

Однак, згідно ст.. 11 ЦПК, суд стягує, в межах позовних вимог, суму середнього заробітку у розмірі 29 544,91 гривень.

Крім того, згідно п. 16 прим. 1, п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, вищевказана сума повинна бути стягнута з відрахуванням ПДФО та військового збору.

Також, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням індексу інфляції не підлягають задоволенню, оскільки за своєю правовою природою зазначена сума середнього заробітку не вважається заробітною платою згідно з ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», а є санкцією з невиконання власником або уповноваженим ним органом вимог КЗпП України. Дана позиція висвітлена в Ухвалі Верхового суду України в від 04.11.2002 року.

Не підлягає також задоволенню вимога позивача про стягнення суми компенсації за невикористані відпустки за період з 13.06.2012 року до кінця 2015 року. Так, згідно ст.. 6 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, однак позивач за вищевказаний період відпрацював тільки 11 днів з 03.11.2014 року по 14.11.2014 року. Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для стягнення суми компенсації за невикористанні відпустки за період з 13.06.2012 року до кінця 2015 року.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної вимоги, оскільки згідно ст.. 233 КЗпП України, трьохмісячний строк звернення до суд пропущений, заяви про поновлення строку позивач не заявляв. З даною позиція погоджується Верховний суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.1992 року.

Щодо вимоги про відрахування ПДФО, військового збору та внесків до ПФУ з суми компенсації у розмірі 56 557,25 гривень згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 31.10.2014 року, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню, оскільки зазначена сума вже сплачена та отримана позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 38, 47, 235 КЗпП, Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, Податкового кодексу України, ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», ст. ст. 10, 11, 88, 213-215, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2», третя особа головний лікар Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» ОСОБА_2, про стягнення суми компенсації і індексації заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунальної установи «Дитяча міська поліклініка № 2» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 29 544,91 гривень за період з 15.11.2014 року по 30.04.2016 року з відрахуванням ПДФО та військового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя