Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/290/15
Провадження №22ц/778/493/16 Головуючий у 1 інстанції: Лихосенко М.О.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Гончар М.С.,

суддів: Стрелець Л.Г.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» про визнання наказу № 565 від 30.07.2014 року про перевід на іншу роботу та наказу № 416 від 30.12.2014 року про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги мотивував тим, що він працював у відповідача на посаді старшого інженера - технолога у технологічному відділі підготовки виробництва, але під час його відпустки, без його згоди наказом відповідача № 565 від 30.07.2014 pоку позивача було переведено на іншу роботу в тому ж відділі старшим інженером - технологом по виготовленню тароупаковки.

Наказом відповідача № 1300 від 30.10.2014 року посада старшого інженера - технолога по виготовленню тароупаковки підлягала скороченню. Розпорядженням відповідача №1343 від 30.10.14 року позивача ОСОБА_2, як старшого інженера - технолога по виготовленню таро упаковки, попереджено про наступне звільнення з роботи за скороченням штату з 30.12.2014 року. Однак, ОСОБА_2 не підписав його, оскільки вважав, що він не обіймає посаду старшого інженера - технолога по виготовленню тароупаковки, а працює у відділі старшим інженером - технологом.

30.12.2014 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи з посади старшого інженера - технолога з виготовлення тароупаковки, відповідно до наказу № 1300 від 30.12.2014 р. та наказу (розпорядженню) № 416 від 30.12.2014 pоку за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Посилаючись на незаконне переведення на іншу посаду, яка в подальшому була скорочена та недодержання відповідачем його переважного права на залишення на роботі, позивач уточнивши вимоги просив суд поновити йому строк для звернення до суду з вимогою про оскарження наказу відповідача №565 від 30.07.2014 року про перевід на іншу роботу незаконним; визнати незаконними наказ відповідача № 565 від 30.07.2014 року про перевід його на посаду старшого інженера - технолога з виробництва тароупаковки та наказ №416 від 30.12.2014 року про його звільнення з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на посаді старшого інженера технолога; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року по 30 вересня 2015 року у розмірі 17589 грн. 86 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 000грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано наказ №565 від 30.07.2014року про перевід та наказ № 416 від 30.12.2014року ПАТ «Запоріжтрансформатор» про звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України незаконними та скасовані.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого інженера технолога ТВПВ ПАТ «Запоріжтрансформатор».

Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 грудня 2014 року по 30 вересня 2015 року в загальній сумі 31209 грн. 32 коп. без врахування податків та інших обов'язкових платежів. Стягнуто з ПАТ «Запоріжтрансформатор» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ «Запоріжтрансформатор» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Поновлюючи позивачу строк для оскарження наказу №565 від 30.07.2014року про його перевід на іншу посаду суд першої інстанції з дотриманням вимог приписів ст.234 КЗпП України виходив з поважності причин, які навів позивач. Встановивши, що позивача всупереч ст.32 КЗпП України незаконно було переведено на іншу посаду, яка в подальшому була скорочена, суд дійшов правомірного висновку про скасування наказу про переведення та наказу №416 від 30.12.2014 року про звільнення, поновивши позивача на посаді, яку він обіймав до незаконного переведення.

З вказаними висновками суду погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають матеріалам справи та нормам трудового законодавства, на підставі яких судом вирішено справу.

Статтею 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст.233 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

У відповідності до вимог ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

Відповідно до вимог ст. 40 ч. 1 п.1 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності штату працівників.

Судом встановлено, що позивач з 08 вересня 1987 році працював у ПАТ «Запоріжтрасформатор», з грудня 2009 року обіймав посаду старшого інженера-технолога у технологічному відділі підготовки виробництва (а.с.5).

З 26.07.2014 року по 03.08.2014 року ОСОБА_2 перебував у відпустці (а.с.4).

30.07.2014 року відповідачем видано наказ №565, за яким ОСОБА_2 на підставі його ж заяви переведено з посади старшого інженера-технолога на посаду старшого інженера-технолога з виготовлення тароупаковки у цьому ж відділі (а.с.6).

Відповідно до наказу №1300 від 30.10.2014 року у технологічному відділі підготовки виробництва підлягала скороченню посада старшого інженера-технолога по виготовлення тароупаковки, та у розпорядженні №1343 від цієї ж дати зазначено, що саме позивач, як особа, що обіймає цю посаду підлягає скороченню (а.с.7-10).

30.10.2014 року позивача попередили про наступне звільнення з роботи за скороченням штату з 30.12.2014 року, з чим не погодився позивач і відмовився підписувати таке попередження, оскільки наполягав, що обіймає посаду старшого інженера технолога.

Відповідачем під час попередження позивача про вивільнення повідомлено про те, що на підприємстві відсутні посади, які відповідають його спеціальності та можуть бути йому запропоновані для працевлаштування (а.с.30, 31).

На підставі наказу №416 від 30.12.2014 року позивача було звільнено з роботи з посади старшого інженера-технолога по виготовленню тароупаковки (а.с.10).

Аналізуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов ґрунтованих висновків про те, що наказ про переведення позивача на іншу посаду суперечить приписам ст.32 КЗпП України та є незаконним, оскільки позивач довів суду з наданням належних та допустимих доказів відсутність своєї згоди на перевід. Вказане підтверджується залізничними квітками позивача (а.с.12), висновком експерта №336 від 01.09.2015 року у кримінальному провадженні, що зареєстровано у ЕРДР за заявою позивача щодо підробки заяви про переведення (а.с.128-134).

Доводи апеляційної скарги про те, що згода ОСОБА_2 про переведення на іншу посаду була отримана в нього за допомогою засобів зв'язку не є належним чином підтвердженими, отже ґрунтуються на припущеннях, тому не можуть бути взяті до уваги колегією суддів.

Твердження скарги про те, що позивач почав не погоджуватись із переведенням тільки коли дізнався про те, що ця посада підлягає скороченню є власним тлумаченням відповідачем обставин справи.

Доказів того, що ОСОБА_2 після винесення оскаржуваного наказу про переведення виконував посадові обов'язки старшого інженера-технолога по виготовленню тароупаковки, тобто фактично погодився з переведенням, матеріали справи не містять.

Заперечення відповідача у скарзі про те, що суд необґрунтовано визнав поважними причини пропуску строку на оскарження наказу про переведення позивача не є переконливим, оскільки ґрунтуються на тому, що відповідач налягає на тому, що позивач був обізнаний про оскаржуваний наказ з моменту його видання, отримавши негативне рішення комісії з трудових спорів не оспорював його до суду в порядку ст.228 КЗпП України. Колегія суддів погоджується з тим, що суд підставно поновив позивачу строк на оскарження наказу про його переведення зважуючи на те, що позивач звертався за захистом своїх прав до комісії по трудовим спорам підприємства та до правоохоронних органів.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права в частині прийняття судом до розгляду уточненої позовної заяви, у якій ОСОБА_2 заявлено додаткову вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про його переведення на іншу посаду, є необґрунтованими. Суд першої інстанції правомірно прийняв до розгляду уточнену позовну заяву, яка подана позивачем до початку розгляду справи по суті, оскільки позивачем хоча і заявлено в уточненому позові додаткова вимога про оскарження наказу про перевід, проте про незаконність такого наказу було заявлено у первісному позову і позивач неправомірність звільнення обґрунтовував у первісному позову, зокрема, переведенням на іншу посаду без його згоди.

Заперечення відповідача проти рішення суду в частині встановлення порушення відповідачем гарантій, передбачених ст.49-2 КЗпП України, під час вивільнення позивача не спростовують правильності вирішення справи, оскільки не можна вважати првомырним звільнення робітника з посади, на яку останнього було переведено незаконно.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 було звільнено незаконно, що у відповідності ст. ст. 235, 237-1 КЗпП України є підставою для поновлення його на роботі, відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначив виходячи із доведеності спричинених позивачу моральних страждань і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначаючи розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не врахував роз'яснень викладених у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» про те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток за період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Як вбачається із розрахунку наведеного у рішенні, суд із правильно визначеної загальної суми середнього заробітку за період з 31.12.2014 року по 30.09.2015 року у розмірі 34 400,97 грн. відрахував лише суму вихідної допомоги у розмірі 3191,65грн. та до стягнення визначив 31209,32грн. Проте із вказаної суми також підлягає відрахуванню 21393,33грн. допомоги по безробіттю, яку позивач отримав перебуваючи на обліку у центрі зайнятості. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні, а саме зменшенню розміру стягнутого судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31209,32грн. до 9 815 грн. 99 коп. (31209,32 - 21393,33).

Також є прийнятними доводи скарги про те, що судом не правильно визначено розмір судового збору стягнутого судом з відповідача на користь держави.

Відповідно п.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", позивач звільнений від сплати судового збору за подачу позову про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі, тому судовий збір з позовної заяви не сплачувався, що у відповідності до ч. 3ст.88 ЦПК України є підставою для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог позивача.

Згідно п.п. 1,2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" в редакції, що діяв на час звернення позивача до суду, судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подачу позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, за подачу позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Згідно до ч.3 ст.6 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позовна заява ОСОБА_2 подана у січні 2015 року. Мінімальна заробітна плата на 01 січня 2015 року становила 1218 грн. За рішенням суду задоволено позовні вимоги, з яких дві немайнового характеру та одна - майнового. Отже розмір стягнутого з відповідача в дохід держави судового збору повинен дорівнювати (243,60+ 243,60 + 243,60) 730,80 грн.

Таким чином, оскаржуване рішення підлягає зміні також в частині вирішення питання про судові витрати, а саме зменшення стягнутого розміру судового збору з відповідача в дохід держави з 2436грн. до 730,80грн.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2015 року по цій справі змінити в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменьшити з 31209грн.32коп. до 9 815 грн. 99 коп. (дев'яти тисяч вісімсот п'ятнадцять) та змінити в частині розміру стягнутого судового збору, зменшити розмір стягнутого з ПАТ «Запоріжтрансформатор» в дохід держави судового збору з 2436грн. до 730 грн. 80 коп. (сімсот тридцять).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: