Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №335/4127/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Калюжна В.В.
Провадження №22-ц/778/731/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.,

Судді Дашковська А.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє», третя особа ОСОБА_4, про визнання права на житлову площу та спонукання відповідача надати згоду на укладення окремого договору найму житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з позовом про зобовязання укласти договір найму житлового приміщення.

Після досягнення у червні 2015 року повноліття, ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01.02.1982 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів було видано ордер серії А-VІІ № 834 на вселення у квартиру за адресою: м. Запоріжжя, вул. Вороніна (Автострадна)АДРЕСА_1 на сімю у складі: ОСОБА_5 дідусь позивача, ОСОБА_6 бабуся позивача, ОСОБА_7 батько позивача та ОСОБА_8 дядько позивача. Зазначена квартира знаходиться у комунальній власності.

27.07.2005 року помер дідусь позивача ОСОБА_5.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя від 23.10.2006 року № 2328 на імя ОСОБА_6 (бабуся позивача) було відкрито окремий особовий рахунок.

08.12.2006 року ОСОБА_6 померла.

Позивач вказував, що після смерті бабусі в спірній квартирі залишились проживати його батьки та він, особовий рахунок переоформлений не був на іншого члена родини та батьки позивача оплачували комунальні послуги.

08.06.2014 року батько позивача помер, а 01.09.2014 року мати позивача звернулась з письмовою заявою до відповідача з проханням укласти договір найму житлового приміщення на імя позивача ОСОБА_3, однак їй було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду.

У звязку з цим позивач звернувся до суду та просив визнати за ним право користування житловою площею за адресою: м. Запоріжжя, вул. Вороніна (Автострадна)АДРЕСА_1 та зобовязати відповідача укласти окремий договір найму житлового приміщення замість померлої ОСОБА_6Д

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_3 зазначав, що з дня свого народження, тобто з 18.06.1997 року та по теперішній час проживає у спірній квартирі АДРЕСА_2, а тому вважає, що на підставі ст.ст. 64, 65 ЖК України набув право користування названим житловим приміщенням та згідно ст.. 106 ЖК України просив зобовязати відповідачів укласти з ним окремий договір найму замість померлої його бабусі каштанової ОСОБА_9.

Статтею 65 ЖК УPCP передбачено, що наймач вправі в установленому законом порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Необхідними умовами для вселення в жиле приміщення інших осіб є дотримання порядку вселення та правил реєстрації, разом з тим, відсутність доказів про їх дотримання та письмової згоди хоча б одного з користувачів не узгоджуються із вимогами статей 64, 65 ЖК УPCP, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Така ж позиція викладена у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у якому зазначено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України № 6-60цс12 від 11 липня 2012 р.)

Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК України повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача.

За змістом ст.ст. 64, 65 ЖК України, наймач і члени сімї, які проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сімї не набуває права користування займаним ним приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням.

Однією з підстав задля визнання за членом сімї наймача права користування жилим приміщенням після смерті його наймача, є встановлення факту спільного їх проживання у цьому житловому приміщенні на день смерті наймача.

Встановлено, що на підставі ордеру №834 серії А-VІІ від 01 лютого 1982 року квартира АДРЕСА_3 (Автострадна) в м. Запоріжжі була надана у користування ОСОБА_5 та членам його сімї: дружині ОСОБА_6, двом синам ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с.16).

Наймач квартири ОСОБА_5 помер 27.07.2005 року; ОСОБА_6, померла 08.12.2006 року; ОСОБА_7 помер 08.06.2014 року; ОСОБА_8 знятий з реєстрації 14.08.1997 року за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.1996 року (а.с.10-12, 15).

Позивач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_7, який помер 08.06.2014 року та ОСОБА_4 ( третя особа у справі), що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 336852 (а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що особовий рахунок відкрито на імя ОСОБА_6 на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 03.10.2006 року № 2328р про зміну умов договору найму ( відповідь МКП «Основаніє» №11937/05 від 19.08.2014 року а.с.15).

В подальшому, після смерті ОСОБА_6, 08.12.2006 року її було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_4 у звязку з державною реєстрацією смерті.

В спірній квартирі залишився зареєстрований лише ОСОБА_7 син померлої та батько позивача у справі.

Житловий будинок № 29-а, розташований по вулиці Вороніна у м. Запоріжжі, належить до комунальної власності міста та знаходиться на балансі МКП «Основаніє».

Пояснення апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про те, що його батьки неодноразово зверталися до житлових органів з проханням зареєструвати місце проживання позивача спірній квартирі, проте отримувала лише відмови у вчиненні таких дій, не підтверджені належними доказами, згідно вимог ст.. ст.. 58, 59 ЦПК України.

В матеріалах справи відсутні докази того, що бабуся позивача ОСОБА_6, а після її смерті - батько позивача ОСОБА_7 за життя зверталися в житлові органи з заявою про вселення позивача та реєстрацію його місця проживання за спірною адресою, але їм було відмовлено.

Заява від імені нібито батька позивача від 25.11.2013 року теж не є належним доказом у справі, оскільки вона не була направлена адресату, що є юридично значимою дією. ( а.с.94)

Заява ОСОБА_3 до ДНЗ «ЗВПУСП» від 02.08.2013 року та формуляр читача ОСОБА_3, в яких зазначено місце його проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, не надають підстав вважати, що позивач постійно мешкав за цією адресою, а тим паче вселився в неї у встановленому законом порядку ( а.с.92-93; 96).

З огляду на встановлені судом обставини, факт спільного проживання позивача з моменту його народження, тобто з 1997 року з бабусею ОСОБА_6, а згодом з батьком, за адресою: АДРЕСА_4 не підтверджений наявними у матеріалах справи доказами.

До того ж, такі обставини спростовуються наданими у судовому засіданні поясненнями третьої особи матері позивача ОСОБА_4, яка підтвердила той факт, що вона не реєструвала місце проживання свого сина позивача у справі, за спірною адресою, оскільки отримувала державну допомогу на утримання неповнолітнього сина за місцем реєстрації АДРЕСА_5. До школи позивач ходив також за місцем реєстрації.

З письмовою заявою щодо реєстрації сина за життя ОСОБА_6 ( бабусі позивача), вона не зверталася, дані про те, що проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі носило постійний характер, у матеріалах справи відсутні, а тому відповідно до ст. 64 цього Кодексу позивач не набув будь-яких прав та обовязків наймача, оскільки відносини, які склалися між ОСОБА_6. ( бабусею позивача) та ОСОБА_3. не є такими, які в силу вимог ст. ст. 64,65 ЖК Української РСР дають йому право на користування спірним житлом.

Інших доказів на підтвердження зазначених у позовній заяві обставин позивачем та його представником не надано.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сімї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З наявної у справі копії паспорта серія СЮ № 354482 на імя ОСОБА_3, вбачається, що 19 липня 2014 року він отримав паспорт, у якому було зроблено відповідну відмітку про місце його реєстрації з 29.12.1997 року у квартирі АДРЕСА_6 (а.с.5, зворот). У спірній квартирі місце проживання у встановленому законом порядку він не реєстрував.

Відповідно до копії паспорту матері позивача - ОСОБА_4 (третя особа), з 26.03.1984 року вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, де вона зберігає право користування житлом і має відповідні зобовязання по оплаті комунальних послуг (а.с.4, зворот).

ОСОБА_4 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснила, що вищеназвана квартира неприватизована, а у спірній квартирі місце проживання у встановленому законом порядку ані вона, ані її син позивач у справі не реєстрували.

Вищеназвані докази вказують на те, що звязок з жилим приміщенням за своїм місцем реєстрації вони не втрачали.

Крім того, зі змісту довідки МКП «Основаніє» №698 від 18.08.2014 року вбачається, що батько позивача ОСОБА_7 був зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_4 з 14.07.1982 року по 20.07.1991 року; та з 07.11.2006 року по день смерті 08.06.2014 року (а.с.17).

Отже, на час народження позивача, його батько не був зареєстрований у спірній квартирі, а місце проживання позивача зареєстровано за місцем проживання його матері,

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги про те, що відсутність у паспорті ОСОБА_3 відмітки про реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі не свідчить про його непроживання у ній, є неприйнятними, так як позивачем не надано суду достатніх, належних і достовірних та безспірних доказів, які б свідчили про проживання позивача у спірному жилому приміщенні.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, які підлягали до застосування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність набуття ОСОБА_3 права користування квартирою за адресою: АДРЕСА_7 як членом сімї наймача після смерті ОСОБА_6, а відтак позовні вимоги про визнання за ним права користування цією квартирою та зобовязання укласти договір найму житлового приміщення задоволенню не підлягають.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції надав оцінку обставинам, на які посилався ОСОБА_3 в позовній заяві.

Твердження апеляційної скарги проте, що порядок вселення позивача до спірної квартири не було порушено, оскільки згода на вселення неповнолітньої дитини всіх членів сімї наймача, не потребується, спростовуються фактичними обставинами справи.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місце проживання малолітньої чи неповнолітньої особи є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Отже, за загальним правилом місцем проживання неповнолітньої особи є місце проживання її батьків (усиновлювачів), одного з них, з ким вона проживає, опікуна, місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає.

При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода наймача або членів сімї наймача, які проживають разом із ним, не потрібна.

Підставою для виникнення у неповнолітнього права користування жилим приміщенням, яким користується один із його батьків, є вселення неповнолітнього до такого жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Крім того, місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини.

Встановлені районним судом обставини на надані сторонами докази свідчать про те, що квартира АДРЕСА_8 з 1997 року була і залишається саме постійним місцем проживання позивача з урахуванням положень статті 29 ЦК України, ст.. 160 СК України, до квартири, наймачем якої була його бабуся, та де був зареєстрований його батько, він не вселявся у передбаченому законом порядку та постійно не проживав в ній, а мешкав за місцем проживання своєї матері, зберігав разом зі своєю матірю ОСОБА_4 право на житлове приміщення за іншою адресою, а також названа квартира АДРЕСА_8 була вибрана позивачем саме як постійне місце проживання після досягнення ним чотирнадцятирічного віку.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 57,58,59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст.309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: