АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: 22-ц/791/1107/16 ОСОБА_1
Доповідач: Бездрабко В.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2016 року червня місяця 09 дня колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Бездрабко В.О.

Суддів : Борка А.Л.

ОСОБА_2

Секретар: Кутузова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання трудових відносин припиненими, зобовязання вчинити певні дії, виплату коштів та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2015року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 22 березня 2010року перебуває у трудових відносинах з КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс», працюючи на посаді начальника відділу безпеки руху.

18 вересня 2015 року він дізнався про зміну керівництва підприємства, у звязку із чим, не бажаючи продовжувати трудові відносини, того ж дня подав заяву про звільнення за власним бажанням з 05 жовтня 2015року, яка була погоджена з керівником підприємства.

03 жовтня 2015 року ним направлено підприємству заяву про надання невикористаної частини щорічної відпустки із наступним звільненням за угодою сторін.

ОСОБА_4 зазначає, що з 05 жовтня 2015року посадові обовязки не виконує, а відповідач не наполягає на їх здійсненні позивачем шляхом предявлення вимог зявитися на роботу або шляхом притягнення його до дисциплінарної відповідальності, при цьому підприємство не вирішує питання про припинення з працівником трудових відносин, чим порушує його права на отримання розрахунку при звільненні, виплату компенсації днів невикористаної відпустки, видачу трудової книжки, що позбавляє можливості працевлаштуватися на іншій роботі.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_4 просив визнати припиненими трудові відносини між ним та відповідачем з 05 жовтня 2015року. Зобовязати КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» звільнити його з посади з 05 жовтня 2015року за власним бажанням на підставі ст.38КЗпП України, видати трудову книжку, виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 27 366,63грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 813,13грн., відшкодувати заподіяну моральну шкоду у розмірі 1500грн. та понесенні судові витрати в сумі 4000грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить судове рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, допитавши свідка, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.21 КЗпП України сторонами трудового договору є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, якому надано право звільнення працівника у певних випадках.

Відповідно до ч.1,2 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Судом встановлено, що з 22 березня 2010 року ОСОБА_4 працює на посаді начальника відділу безпеки руху КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс».

18 вересня 2015 року позивачем подана заява про звільнення за власним бажанням з 05 жовтня 2015року, яка погоджена з керівником підприємства, про що свідчить запис на заяві начальника підприємства «погоджено звільнення за власним бажанням з 05.10.2015р.» - а.с.26.

Допитаний в судовому засіданні суду апеляційної інстанції свідок ОСОБА_5 підтвердив, що 18 вересня 2015року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, яку він, як начальник підприємства погодив та передав до відділу кадрів. У вказаний день, який був його останнім днем роботи за посадою, відповідний наказ про звільнення позивача не видавався.

Матеріали справи свідчать та не заперечується сторонами, що з 22 вересня по 03 жовтня 2015року ОСОБА_4, згідно листка непрацездатності серія АГУ №503611, перебував на стаціонарному лікуванні (а.с.11).

03 жовтня 2015року позивачем на адресу підприємства направлена письмова заява про надання йому частини невикористаної щорічної відпустки у кількості 62 днів, з 05 жовтня по 06 грудня 2015року, з наступним звільненням за угодою сторін (а.с.10).

Того ж дня, в іншій заяві, яка отримана відповідачем 05 жовтня 2015року, ОСОБА_4 також підтвердив свою вимогу про надання йому частини невикористаної відпустки, з послідуючим вивільненням за згодою сторін а.с.12.

Отже, за наведених обставин можна дійти висновку, що, подавши заяву від 03 жовтня 2015року про надання відпустки з послідуючим звільненням на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, ОСОБА_4 фактично відкликав свою заяву від 18 вересня 2015року про звільнення з посади з 05 жовтня 2015року в порядку ст.38 КЗпП.

Під час розгляду справи позивач не заперечує, що не був обізнаний про результати розгляду його заяви від 03.10.2015р., з наказом про надання чи відмову у наданні відпустки не ознайомлений, проте на роботі з вказаного часу не зявляється, посадові обовязки не виконує.

Згідно із ст.3 ч.1, ст.10 ч.2, 3, ст.11 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ураховуючи встановленні у справі фактичні обставини, послідовність дій позивача, повязаних із відкликанням заяви про звільнення від 18.09.2015р., колегія суддів дійшла висновку про те, що, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, в межах заявлених позивачем вимог, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав щодо припинення трудових відносин між ОСОБА_4 та КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» з 05 жовтня 2015року з ініціативи працівника на підставі ст.38 КЗпП України.

Оскільки питання звільнення позивача із займаної посади відповідачем до теперішнього часу не вирішено, тому відсутні підстави для задоволення вимог ОСОБА_4 про видачу трудової книжки (ст.47КЗпП), виплату грошової компенсації за невикористані дні відпустки (ст.83 КЗпП) та середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП), тощо.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та зібранні докази, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення місцевого суду, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий : В.О. Бездрабко

Судді : А.Л. Борко

ОСОБА_2