АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

16 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» в особі представника Сокуренко НаталіїВікторівни

на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 05 квітня 2016 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА :

У серпні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_2 .Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 20 782, 98 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 20.10.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 3 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач вказував, що свої зобов'язання щодо повернення коштів ОСОБА_2 належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 30.06.2015 року з урахуванням процентів та штрафів складала 20 782, 98 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним заочним рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника Сокуренко Н.В. направило до суду апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позову. Відповідач вважає,що рішення суду є незаконним та необгрунтованим. Зазначає,що відповідачем власноруч 20.10.2005 року була підписана заява на видачу кредитної картки з лімітом у розмірі 3 500,00 грн., а відтак він був ознайомлений та погодився з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою та тарифами банку. Вказує, що відхиливши у якості доказу вказану заяву, суд порушив вимоги ст.ст. 58-60 ЦПК України. Представник позивача зазначає, що розрахунок заборгованості, який суд не прийняв у якості доказу, свідчить про отримання відповідачем кредиту та про тривале і стале користування відповідачем платіжною картою. Вказує, що судом першої інстанції у порушення принципу диспозитивності цивільного процесуального законодавства не витребовувалися у відповідача жодні заяви, заперечення чи пояснення по суті позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 двічі в судові засідання не з'явився. З огляду на положення ч.5 ст.74,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала його повідомлення належним ,а неявку такою ,що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного .

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 20.10.2005 року ОСОБА_2 була складена та підписана Заява про оформлення кредитної картки «Універсальна» з кредитним лімітом у сумі 3 500,00 грн. та базовою відсотковою ставкою по кредитному ліміту на момент підписання договору у розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів у році. Відповідно до вказаної заяви, строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки тобто 1 рік (а.с. 7).

Підписуючи анкету-заяву про оформлення кредитної картки, ОСОБА_2 погодився з тим, що дана заява разом із Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою та тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг.

Матеріали справи також містять Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», з останніх, зокрема, вбачається за яких умов та за якими правилами банк надає позичальнику кредит на платіжну картку (а.с.8-13).

Відповідно до п. 3.1. вказаних Умов, для надання послуг банк відкриває клієнту картрахунки, видає клієнту карти, їх вид і строк дії визначений в заяві та пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт і банк заключають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата відкриття рахунку, вказана в розділі «Відмітки Банку» у Заяві.

Пунктом 3.5. Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» визначено, що пам'ятка клієнта оформлюється і являється невід'ємною частиною договору лише у випадках оформлення і видачі платіжної картки за кредитною схемою.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1,2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Як убачається зі змісту заяви про оформлення кредитної картки , договір про надання банківських послуг між ПАТ БК «Приватбанк» та ОСОБА_2 повинен складатися із заяви, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів. Окрім того, невід'ємною частиною договору за умови оформлення та видачі платіжної картки по кредитній схемі являється пам'ятка клієнта (п. 3.5. Умов та Правил надання банківських послуг).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження отримання позичальником пам'ятки клієнта, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів, наявність яких у сукупності із заявою і свідчила би про укладення між банком та позичальником договору про надання банківських послуг.

За змістом правової позиції, яка міститься в Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16 цс15, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів фактичного отримання відповідної кредитної картки клієнтом, зарахування коштів на вказану картку, відкриття рахунку на ім'я ОСОБА_2, а також виписки по рахунку, з якої можливо було б простежити рух коштів на рахунку та перевірити наявність або ж відсутність заборгованості.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що з розрахунку заборгованості вбачається тривале і стале користування відповідачем кредитною карткою, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки даний документ є по суті калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір заявлених вимог. Однак, розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Крім того , представник банку у судовому засіданні підтвердив,що після закінчення терміну дії платіжної картки у 2006 році,ця картка не перевидавалася і нову платіжну картку відповідач не отримував. Отже, з часу закінчення терміну дії платіжної картки пройшло 10 років.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

У даному випадку перебіг позовної давності почався з грудня 2006 року.

Даних про те,що сторонами погоджено збільшення позовної давності матеріали справи не містять.

У п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Законом України від 17 .07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року , Першого протоколу і протоколів №2, 4, 7 и 11 до Конвенціії», яка вступила в силу для України 11 .09. 1997 року, передбачено, що кожний має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого розповсюджується на всі питання тлумачення та застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), підкреслює, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду по спливу певного періоду після скоєння правопорушення. Строк позовної давності, який є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує декілька завдань, у т.ч. забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігая порушенням прав відповідачів, які можуть статися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, які стали неповними за спливом часу» (п. 570 рішення від 20 .09.2011 року за заявою №14902/04 по справі ТОВ « Нефтяна компанія « Юкос » проти Росії»; п. 51 рішення від 22 .10 1996 року по заявам №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Об'єднаного Королівства»)».

У п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону Украини «Про захист прав споживачів» передбачено ,що : «Кредитодавцю заборонено вимагати повернення кредиту, строк давності якого сплинув».

З огляду на зазначене доводи апелянта стосовно того,що відсутні підстави для застосування позовної давності, колегія суддів не може прийняти до уваги .

Посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на те, що судом першої інстанції не витребовувались у відповідача будь-які заяви, заперечення чи пояснення по суті позову, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції у встановленому ст. 74 ЦПК України порядку повідомляв відповідача про дату і час проведення судового засідання шляхом направлення судової повістки про виклик засобами поштового зв'язку на адресу місця його проживання відповідно до довідки ГУ ДМС в м. Києві (а.с.22), а надання відповідачем будь-яких пояснень по суті спору є його правом, а не обов'язком відповідно до ст. 27 ЦПК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає,що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» в особі представника Сокуренко Наталії Вікторівни відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 755/16198/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/11374/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.