Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.06.2016

Літинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Білик Н.В.

з участю секретаря Хижук Л.І. ,

за участю сторін: ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Літинського районного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. В позові зазначає, що 22.09.2013 р. померла її сестра ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 При зверненні до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини після смерті сестри їй стало відомо, що існує заповіт на імя ОСОБА_3, складений та зареєстрований Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області 07.03.2000 р. При ознайомленні зі змістом зазначеного заповіту нею було виявлено низку недоліків при оформленні тексту заповіту, а саме не вказано часу складання (лише дата), року народження померлої, року народження спадкоємиці, не зазначено свідків при посвідченні. Враховуючи вказане вище, просить визнати недійсним заповіт, оскільки будь-яка конкретика стосовно успадкованого майна та встановлення особи заповідача та спадкоємиці відсутні.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала. Суду пояснила, що вона протягом останніх шести місцяів перед смертю, доглядала сестру і в подальшому сподівалася отримати спадщину. Однак, після смерті сестри виявилося, що більше 15 років існує заповіт, яким покійна сестра заповіла усе своє майно племінниці ОСОБА_3 Вважає таку ситуацію несправедливою щодо неї, та просить суд визначити їй хоча б частину спадкового майна.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що про наявність заповіту вона не знала, це була виключно воля покійної, після її смерті вона отримала дублікат заповіту і оформила спадщину. ОСОБА_1 після смерті сестри отримала кошти на поховання, а також отримала орендну плату за земельну ділянку (пай), тому вважає, що витрати на поховання вона повністю покрила.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позиції сторін, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Суд дійшов такого переконання з наступних підстав.

Із копії свідоцтва про смерть серії І-АМ № 270516, виданим 24.09.2013 р. виконавчим комітетом Дашковецької сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с.6) судом встановлено, що ОСОБА_4 померла 22.09.2013 р. Із копії свідоцтва про народження серії IV- №375514 від 03.03.1992 р. (а.с.7) вбачається, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Копія свідоцтва про народження серії І-УР № 644249 від 10.02.1960 р., виданим Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області (а.с.7-8) батьками ОСОБА_7 зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Із копії заповіту від 07.03.2000р. (а.с.11) встановлено, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким все своє майно, в тому числі належний житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Дашківці Літинського району Вінницької області заповіла ОСОБА_3. Копія витягу із спадкового реєстру (а.с.12) свідчить, що у Літинській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначено перелік загальних вимог чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною

(сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент

вчинення правочину.

Таким чином, судом встановлено, що жодна з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачена ст.203 ЦК України, при складанні заповіту від 07.03.2000 року не порушена, тому відсутні підстави для визнання вищевказаного правочину недійсним, через що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 1257 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_4, який посвідчений 07.03.2000 р. Дашковецькою сільською радою Літинського району Вінницької області - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Білик Наталія Володимирівна