ухвала

іменем україни

08 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 13 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір № ZRSWGA00000143, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 22 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з терміном повернення до 12 квітня 2017 року. Того ж дня на забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1, що належить відповідачу на праві приватної власності. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 84 667 доларів 43 центи США, що еквівалентно 1 778 740 грн 51 коп., яку позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути на його користь із ОСОБА_3

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсними вищевказані кредитний договір та договір іпотеки від 13 квітня 2007 року, а також внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису щодо реєстру нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки від 13 квітня 2007 року, а саме - житлового будинку по АДРЕСА_1. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в момент вчинення вказаних правочинів вона неправильно сприймала суб'єктивний склад правочинів та їх правові наслідки. Вважала, що кредитна угода укладалася для отримання коштів ОСОБА_4, якому вона після підписання усіх документів, необхідних для отримання кредиту, передала отримані у банку грошові кошти та була переконана, що саме він буде нести зобов'язання з погашення кредиту. Також вказувала, що вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року встановлено, що з метою заволодіння чужим майном шляхом отримання та неповернення кредитних коштів у банківській установі, шляхом зловживання її довірою та введення в оману обіцянками щодо подальшого особистого виконання фінансових зобов'язань перед банківською установою, ОСОБА_5 переконав її вчинити вказаний правочин з подальшою передачею йому кредитних коштів. Таким чином, вважала, що саме злочинні дії ОСОБА_4 сприяли спотворенню сприйняття нею обставин, що мали місце при укладанні зазначених договорів, та вплинули на її волевиявлення, яке не було вільним, і не відповідало її намірам як суб'єкта правочину. За відсутності такої помилки правочини з банком не були б укладені. Крім того, позивач зазначила, що на момент укладання договору іпотеки будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя, і згоди другого із подружжя на його укладення отримано не було, а також на момент укладення договору іпотеки у будинку були зареєстровані та мали право користування неповнолітні діти: дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та онуки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 квітня 2007 року № ZRSWGA00000143 у розмірі 1 788 740 грн, що еквівалентно 84 667 доларів 43 центи США. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір іпотеки житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 13 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Пашковським Я.А., внесений до реєстру 13 квітня 2007 року за № 796. Рішення суду першої інстанції в частині позову ПАТ КБ «ПриватБанк» змінено. Зменшено розмір заборгованості за кредитним договором, стягнутої з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк», з 84 667 доларів 43 центів США, що еквівалентно 1 778 740 грн 51 коп., до 64 686 доларів 40 центів США, що еквівалентно 1 366 498 грн 15 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення зустрічного позову та зменшення розміру заборгованості й залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому відповідно до положень ч. 1 ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції в цій частині не переглядається.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 13 квітня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено договір № ZRSWGA00000143, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 22 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 квітня 2017 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_1, який належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 03 серпня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 84 667 доларів 43 центи США, що еквівалентно 1 778 740 грн 51 коп. за курсом Національного банку України 21,126666 грн/дол. США станом на 03 серпня 2015 року, з якої: 22 663 доларів 78 центів США, що еквівалентно 478 810 грн 11 коп., - заборгованість за кредитом; 18 786 доларів 84 центи США, що еквівалентно 396 903 грн 29 коп., - заборгованість за процентами за користування кредитом; 572 долари США, що еквівалентно 12 084 грн 45 коп., - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також 42 644 долари 81 цент США, що еквівалентно 900 942 грн 66 коп., - пеня.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність вказаних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність помилки щодо обставин правочину, які мають істотне значення.

Крім того, суд вказав, що законом презюмується згода всіх співвласників у разі вчинення одним із них правочину щодо розпорядження об'єктом спільної сумісної власності, у зв'язку із чим відсутність письмової згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним договору іпотеки та задовольняючи вказані вимоги, апеляційний суд виходив із того, що спірний договір іпотеки є недійсним, оскільки на порушення вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» його укладено без отримання попередньої згоди органу опіки та піклування.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

За змістом цієї норми закону, а також ст. ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч. ч. 4 та 5 ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Частиною 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на порушення ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України вищевказані положення закону не врахував, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, належним чином не встановив, зокрема, наявність у малолітніх: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3,права власності чи права користування житловим будинком, який є предметом іпотеки, належним чином не з'ясував за даними відповідного органу інформацію про зареєстроване місце проживання дітей позивача на час укладення оскаржуваного договору іпотеки й не визначився з тим, чи вимагалася згода органу опіки та піклування на укладення такого договору з урахуванням дати його укладення.

Суд апеляційної інстанції не перевірив, чи не мало місце при укладенні договору іпотеки неправдиве повідомлення батьками про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, чи не зловживала позивач своїм правом законного представника дитини та чи є сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору підставою для визнання його недійсним

Загальними положеннями, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 316 ЦПК України, визначено вимоги щодо обов'язкового установлення судом під час вирішення спору в межах позовних вимог обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, без виконання яких ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Разом з тим колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду щодо зменшення розміру пені з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

При цьому положеннями ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Отже, установивши, що розмір пені значно перевищує розмір боргового зобов'язання, а також, що внаслідок стягнення кредитної заборгованості, в тому числі і пені, розмір якої значно більший розміру заборгованості за кредитним договором, будуть порушені права ОСОБА_3, апеляційний суд обґрунтовано вирішив питання про застосування до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшення розміру пені.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року в справі № 6-1120цс15.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлені, судове рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, зазначені вище порушення призвели до передчасного вирішення спору щодо вказаних вимог, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи в цій частині на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак