АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7748/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Поліщук Н.В., Шахова О.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: відповідача ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального Юхневич ТетянаВалеріївна про визнання заповіту недійсним.

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її матір ОСОБА_8 і в цей же день нотаріальною конторою була заведена спадкова справа щодо майна померлої за зверненням відповідачів. У подальшому від нотаріуса вона дізналася, що за життя її мати склала заповіт, яким заповіла відповідачам належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Вважала заповіт слід визнати недійсним, так як сумнівається в тому, що її матір склала його особисто, без примусу чи стороннього впливу, у здоровому глузді та психічному стані. Оскільки ОСОБА_9 (її матір) на початку травня 2014 року була лежачою та мала низку хвороб, які могли вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії під час посвідчення правочину у формі заповіту. Даним заповітом порушені її особисті права, оскільки вона являється спадкоємцем першої черги. А відтак, на підставі ст.ст. 203, 215, 225, 1233 ЦК України просила, визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, яким ОСОБА_9 заповіла ОСОБА_6 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 8 квітня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, де ставила питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні від 20.10.2016 року представник позивача ОСОБА_12 підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Будучи повідомленим про розгляд справи, 10 листопада 2016 року в судове засідання не з'явився, поважність причин своєї неявки суду не повідомив.

До початку розгляду справи відповідач ОСОБА_6 подав нотаріально посвідчену заяву, за якою просив провести розгляд справи за його відсутності. Вказуючи, що заперечує проти поданої апеляційної скарги ОСОБА_4 у повному обсязі.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи у судове засідання не з'явилася, поважність причин неявки суду не повідомила.

Також до суду з заявою про відкладення справи звернулася ОСОБА_4, однак, колегія суддів беручи до уваги необхідність дотримання судом розумних строків розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність не зявившихся учасників судового розгляду в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що згідно інформаційної довідки від 04 червня 2014 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: 1/2 частина за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою № 16 від 20 квітня 2001 року № 1 -994 та внесено до Реєстру прав власності на нерухоме майно; 1/2 частина за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10 вересня 1993 року Відділом приватизації житла Харківської районної держадміністрації м. Києва.

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

За життя, 8 травня 2014 року ОСОБА_9 склала заповіт, відповідно до якого все належне їй майно (рухоме та нерухоме) де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право (в тому числі грошові вклади, цінні папери, тощо) заповіла у рівних долях - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

21 травня 2014 року до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9

4 вересня 2014 року до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9

Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не було доведено обставин відсутності волевиявлення спадкодавця щодо складання заповіту на користь відповідачів.

Незважаючи на наявність у померлої захворювань, остання під час складання заповіту 08 травня 2014 року, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, не виявляла таких індивідуально - психологічних та емоційних змін, які могли б суттєво вплинути на її поведінку, у зв'язку з чим правових підстав для визнання заповіту складеного ОСОБА_9 08 травня 2014 року на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у суду не було.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач в особі свого представника вказувала на те, що судом безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотань про допит свідків ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17, які могли підтвердити, що позивач дійсно допомагала своїй матері, а онука (ОСОБА_18) приходила до лікарні та купувала ліки. Вони бачили в якому стані знаходилася її мати (спадкодавець). Та те, що позивач дійсно бажала продати квартиру у м. Києві для того щоб купити квартиру в м. Бориспіль та перевести матір та брата ближче.

Безпідставно також було відхилено клопотання про витребування у 16-й Державній Київській нотаріальній конторі копії договору про довічне утримання ОСОБА_9 її онукою ОСОБА_18 та копію довіреності, якою ОСОБА_9 уповноважує ОСОБА_18 займатися продажем квартири у м. Києві. Договір про довічне утримання може підтвердити сердечні стосунки між бабусею та онукою, та що насправді бабуся бажала залишити квартиру після себе онуці. А також клопотання щодо витребування у ПАТ « Укртелеком» роздруківки руху вхідних та вихідних дзвінків з міського телефону ОСОБА_9 Ці дзвінки можуть показати: чи дзвонила ОСОБА_9 до нотаріусу Юхневич Т.В., чи спілкувалася ОСОБА_9 з дочкою та онукою. Відхилено судом і клопотання про витребувати з Київського крематорію за адресою: 03039, м. Київ, вул. Байкова, 16 копію дозволу про видачу тіла померлої ОСОБА_9 виданого Прокуратурою Дніпровського району м. Києва після проведення судово-медичної експертизи та встановлення причини смерті для перевезення та кремації.

Зазначені вище доводи апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки не є підставою для скасування рішення суду, так як не свідчать про неправильне вирішення спору.

Наявність даних про укладення договору довічного утримання та його подальше розірвання не можуть свідчити про психічний стан ОСОБА_9

Відмова суду у витребуванні копії довідок з крематорію, перевірки обставин щодо наміру позивача з продажу квартири, витребування роздруківок телефонних розмов, є правомірною, так як зазначені обставини не спростовують підстав ( визначених позивачем при подачі позову) недійсності заповіту.

Як вбачається із позовної заяви, звертаючись до суду позивач ставила питання щодо визнання заповіту недійсним з підстав визначених положеннями ст. 225 ЦК України сумніваючись у дієздатності своєї матері на момент вчинення заповіту.

За змістом ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення відповідача не було вільним та не відповідало його волі.

Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особа, а в разі смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

У відповідності до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правовичину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та ( або) не могла керувати ними.

При зверненні до суду з даним позовом позивач посилалася на той факт, що дії померлої ОСОБА_9 не завжди були послідовними, вона часто хворіла, мала захворювання печінки, цукровий діабет, глаукому.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 68 від 29 січня 2016 року, складеного експертом КМЦ СПЕ, ОСОБА_9 на час складання заповіту від 08 травня 2014 року виявляла ознаки органічного ураження головного мозку судинно-метаболічного генезу з психоорганічним синдромом (F07.9); ОСОБА_9 на час складання заповіту від 08 травня 2014 року за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, ОСОБА_9 на час складання заповіту від 08 травня 2014 року за своїм психічним станом у повній мірі усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Вказуючи в апеляційній скарзі на неправдивість та фальсифікацію документів наданих до суду відповідачем, та про наявність існуючої змови та домовленості між ними, позивач (особа, що подала апеляційну скаргу) не надала до суду доказів на підтвердження зазначених вище обставин, хоча у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог та заперечень.

Відтак відмова суду першої інстанції в задоволенні заявлених позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним з підстав визначених положеннями ст. 225 ЦК України повністю узгоджується з нормами діючого законодавствами та матеріалами справи, які свідчать про те, що ОСОБА_9 на час складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати.

Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача також вказував на те, що судом першої інстанції не встановлено достовірність (чи недостовірність) підпису заповідача, це означало на його думку, що позовна заява фактично не була розглянута судом по суті.

Зазначаючи також при цьому, що судом було проігноровано відмову відповідача від проведення почеркознавчої експертизи та надання оригіналу заповіту для проведення такої експертизи.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище посилання представника позивача не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як не ґрунтуються на матеріалах справи, які (до часу постановлення судового рішення) не містить вимог позивача щодо визнання заповіту недійсним з підстав визначених ст. 1247 ЦК України, а саме дотримання вимоги щодо підписання заповіту особисто заповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: