Справа №461/2912/15-ц
Провадження №2/461/67/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Мисько Х.М.,

при секретарі Коружинець Н.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Департаменту економічної політики Львівської міської ради про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, Департаменту економічної політики Львівської міської ради, в якому просить визнати недійсним Договір про пайову участь №150 від 20 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та Департаментом економічної політики Львівської міської ради.

В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 23 серпня 1997 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 укладено шлюб. 09 лютого 2015 року до них по пошті надійшло рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 січня 2015 року у справі за позовом прокурора Залізничного району м. Львова в інтересах держави в особі Департаменту економічної політики Львівської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення боргу, яким було вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь Департаменту економічної політики Львівської міської ради заборгованість в сумі 61194,48 грн. та 611,94 грн. судового збору. Після отримання вказаного листа вона обурилась та вимагала від ОСОБА_3 пояснень, який їй розповів, що 20 березня 2012 року між ним та Департаментом економічної політики Львівської міської ради було укладено Договір про пайову участь №150, а пізніше Додаткову угоду №180 про внесення змін до договору про пайову участь від 20 березня 2012 року. Відповідно до даного договору, замовник зобовязався здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску у розмірі 51032,79 грн. до 30 липня 2013 року. Однак, ОСОБА_3 не сплатив даної суми, оскільки 20 липня 2012 року між ним та ТзОВ НВН «Білозір» було укладено Угоду №26/1, відповідно до якої було замовлено та оплачено реконструкцію інженерних мереж по вул. Жнивній, 3 у м. Львові, що знаходяться поза межами земельної ділянки, а кошторисну вартість цих робіт йому мали врахувати в користь вищевказаної суми. В подальшому зарахування коштів не відбулось, оскільки ОСОБА_3 були прострочені терміни сплати пайового внеску, на вищевказану суму була нарахована пеня в сумі 11161,69 грн. Отже, станом на сьогоднішній день вони повинні сплатити з сімейного бюджету більш ніж 60000,00 грн., що для них є дуже великою сумою. Вважає, що оскільки вона, як дружина ОСОБА_3 не була повідомлена про укладений ним договір, який виходить за межі дрібного побутового, то такий договір є недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовній вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні до викладених у такому та просив позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 20 квітня 2015 року подав клопотання, в якому просить здійснювати судовий розгляд та приймати рішення за його відсутності, а також вказує, що він дійсно не повідомив свою дружину ОСОБА_2 про укладення з Департаментом економічної політики Договору про пайову участь №150 на суму 51032,79 грн., вона не давала згоди на укладення такого, тому він не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.17).

Представник відповідача Департаменту економічної політики Львівської міської ради до судового засідання подала заперечення на позовну заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову та подала окреме клопотання про розгляд справи у її відсутності.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 березня 2012 року між Департаментом економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 було укладено Договір про пайову участь №150, відповідно до якого Замовник зобовязується здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску на умовах і у порядку, передбаченому цим Договором (а.с.6).

Згідно наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про одруження серії І-СГ №023602, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 23 серпня 1997 року одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №1490 (а.с.7).

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Частиною 1 ст.215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

В свою чергу ст.203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до яких: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Згідно п.7 ч.1 ст.27 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності до участі в комплексному соціально-економічному розвитку сіл, селищ, міст, координація цієї роботи на відповідній території.

Згідно ч.1 ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Ухвалою Львівської міської ради від 03 квітня 2008 року № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами та доповненнями) затверджено Положення про пайову участь (внесок) замовників у розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова (надалі Положення).

Відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Ухвалою міської ради від 19 жовтня 2006 року № 219 «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» (зі змінами) надано повноваження департаменту економічної політики, щодо встановлення порядку розрахунку та сплати інвестиційного внеску на розвиток соціальної інфраструктури міста, перегляд розміру інвестиційного внеску або звільнення від його сплати згідно з положенням, затвердженим радою.

Відповідно до п. 2.6. вищевказаного Положення - на підставі підписаного договору про пайову участь замовник вносить суму внеску єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається у договорі про пайову участь.

Договір про сплату пайового внеску між Департаментом економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_3 є угодою, яка встановлює розмір пайового внеску, терміни (графіки) сплати, умови індексації, майнові та інші права сторін, відповідальність, тощо.

Отже, вищенаведене свідчить про те, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_3 усвідомлював дійсні наслідки вчинення правочину та здійснював дії щодо укладення даного правочину за власним бажанням. ОСОБА_3, як замовник будівництва звернувся з відповідними заявами до Департаменту економічної політики та уклав договір про пайову участь, оскільки такий обовязок передбачений та покладений на нього відповідно до ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ухвали міської ради від 03 квітня 2008 року № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами та доповненнями).

Відповідно до ч.1 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Суд приходить до висновку, що Договір про пайову участь №150 від 20 березня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та Департаментом економічної політики Львівської міської ради,не є правочином щодо розпорядження спільним з ОСОБА_2 майном, цей договір не створює для ОСОБА_2 ніяких обовязків, відтак, ст. 65 СК України на спірні відносини не поширюється.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача безпідставними, так як такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу в підтвердження позовних вимог, а тому суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57, 60, 61, 79, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 6, 202-204, 215, 638 ЦК України, ст.65 СК України,ст.ст.27,73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», суд,

в и р і ш и в:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Мисько Х.М.