Номер провадження: 22-ц/785/5932/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області

в складі:

головуючого Суворова В.О.

суддів Сватаненко В.І.

ОСОБА_2

при секретарі Фабіжевській Т.С.

за участю: ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Одеської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_6 від 01 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від 09 червня 2015 року недійсним , -

ВСТАНОВИВ:

12 серпня 2015 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом. Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що 637/1000 частин квартири №15 про проспекту Олександрівському, 7 в м. Одесі належало ОСОБА_7

ОСОБА_5 пообіцяла доглядати за ОСОБА_7, яка була особою похилого віку. У звязку з вказаним 05 вересня 2009 р. ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу. Насправді ОСОБА_7 квартиру не звільнила, залишилася проживати в ній, а позивачка з свого боку допомагала їй в побуті.

Інша 363/1000 частина квартири належала ОСОБА_8, яка відповідно до договору від 07 жовтня 2013 року подарувала її ОСОБА_3

У червні ОСОБА_7 стала вимагати від позивачки, щоб вона подарувала 637/1000 частин квартири АДРЕСА_1 Р.І., оскільки саме вона здійснює догляд за нею. У звязку з психологічним тиском з боку ОСОБА_7, 09 червня 2015 року між позивачкою та ОСОБА_3 був укладений оскаржений договір, під час укладання якого ОСОБА_3 вартість частини квартири не сплатила, а надала розписку, в якій зобовязалась виплатити ОСОБА_5 37 000 грн., які були витрачені позивачкою на утримання ОСОБА_7 Однак відповідачка кошти по розписці не сплатила.

ОСОБА_5 просить визнати недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу на підставі частини першої ст. 231 ЦК України, оскільки він був укладений всупереч її волевиявлення, під психологічним тиском з боку відповідачки та ОСОБА_7

Відповідачка позов не визнала, вказуючи, що оскаржений договір купівлі-продажу відбувся з дотриманням закону, волевиявлення позивачки було вільним, по договору отримала кошти.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2016 року в задоволенні позовувідмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду в межах вимог скаржника і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що квартира АДРЕСА_2 складається з пяти житлових кімнат, загальною площею 110, 7 кв. м. та житловою площею 67, 8 кв. м.

637/1000 частин квартири належали на праві власності ОСОБА_7, а 363/1000 частин зазначеної квартири належать ОСОБА_3

На підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2009 року, укладеного між позивачкою та ОСОБА_7, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим №1701, ОСОБА_5 набула право приватної власності на 637/1000 частин квартири АДРЕСА_2. На твердження позивачки договір купівлі-продажу був укладений за умови, що ОСОБА_5 повинна доглядати за ОСОБА_7, забезпечувати її продуктами харчування та ліками, а ОСОБА_7, в свою чергу, подарує позивачці вищевказану квартиру безоплатно. Предметом розгляду справи не є визнання зазначеного договору недійсним, оскільки позивачка таких вимог у суді першої інстанції не заявляла. Тому у відповідності до ст. 11 ЦПК України вказане обґрунтування позову не є предметом розгляду. Тому судова колегія не бере до уваги доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції розглядаючи справу не розглянув вимоги щодо недійсності договору від 05 вересня 2009 р. Крім того, судова колегія звертає увагу, що в разі розгляду таких вимог та їх задоволення позивачка втрачає право власності на квартиру.

На підставі договору дарування від 07 жовтня 2013 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, 363/1000 частин зазначеної квартири належать ОСОБА_3

ОСОБА_3 здійснювала догляд за ОСОБА_8 до її смерті та проживала разом з нею у вказаній квартирі.

09 червня 2015 року, за пропозицією відповідачки, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу 637/1000 частин квартири АДРЕСА_2. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за №405.

Згідно п. 2 вищезазначеного договору за домовленістю сторін продаж 637/1000 часток квартири вчинено за 148 300, 00. Відповідно договору ОСОБА_5 одержала від ОСОБА_3 вартість квартири, яка обумовлена договором повністю до підписання цього договору. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що відповідно до п. 11 договору угода відбулася за згодою колишнього чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_10, яка викладена окремою заявою.

Позивачка добровільно у нотаріуса підписала оскаржений договір, з змісту якого убачається, що сторони укладаючи договір діяли добровільно, без будь-якого примусу як фізичного, так і морального, на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає їхній внутрішній волі.

Таким чином, позивачкою не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу був укладений під психологічним тиском з боку ОСОБА_7 чи відповідачки.

Позивачка як на доказ того, що вона не отримала кошти по договору посилається на розписку, складену відповідачкою, відповідно до якої відповідачка повинна виплатити 37000 грн. Але позивачка у відповідності до ст. 60 ЦПК України не довела, що саме по договору купівлі-продажу спірної частки квартири відповідачка повинна сплатити зазначені кошти. Зазначена сума не є тотожною, що відображена у договорі купівлі-продажу. Більш того, з пояснень відповідачки судовою колегією встановлено, що вказана розписка дійсно написана нею, але зазначена сума не є складовою суми по договору купівлі-продажу, а домовленістю між сторонами, як компенсація витрат позивачки, які вона зазнала здійснюючи догляд за ОСОБА_7 Крім того, зазначена розписка не є доказом того, що на позивачку вчинився фізичний чи психологічний тиск, а зазначає на можливість того, що між сторонами є грошеві зобовязання.

Позивачка як на доказ своїх вимог посилається на те , що вона звернулася до Приморського відділу поліції в м. Одесі з заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_3, яка шахрайським шляхом під приводом купівлі-продажу квартири заволоділа її грошевими коштами. З матеріалів кримінального провадження №0011823, яке було порушено по заяві позивачки, судовою колегією встановлено, що ОСОБА_5 звернулася до Приморського відділу поліції в м. Одесі з заявою про притягнення ОСОБА_3 за шахрайські дії, оскільки вона не розрахувалася за договором купівлі-продажу частини квартири, а не з тих підстав, що договір купівлі-продажу було вчинено проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску.

У ході розгляду справи позивачка не надала доказів, що оскаржений правочин був вчинений під впливом насильства або погрози, що в відношенні неї був застосований фізичний або психічний вплив з метою спонукання до укладення правочинну. Тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, який прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи все вищевикладене, колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити .

Рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_6 від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.О. Суворов

ОСОБА_2

ОСОБА_11