Справа № 447/1725/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/3629/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Кабаля І.І.,

суддів: Копняк С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, його

представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов невірного висновку про те, що відповідачі не проживають у спірному будинку з поважних причин та те, що позивачка створює їм перешкоди у проживанні. Вказує, що істотною обставиною є те, що відповідачі не звертались в суд з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом. Крім того посилається на те, що відповідачі мають інше житло, а будинок позивачки у звязку із їх одруженням не вважають своїм житлом та вони втратили до нього інтерес. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 в підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на її заперечення.дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 21.12.1989 року, зареєстрованого за №224, ОСОБА_2 на праві особистої власності належить житловий будинок на вул. Б.Хмельницького, 116, с. Розвадів, Миколаївського району, Львівської області.

Згідно будинкової книги ОСОБА_6 зареєстрований у будинку на вул. Б.Хмельницького, 116, с. Розвадів, Миколаївського району, Львівської області з 23.09.1986 року, а ОСОБА_4 - з 26.10.1988 року.

Згідно довідки від 16.10.2015 року №893 відповідач ОСОБА_4 не зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, де проживає його дружина і син.

Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 28.12.1989 року, зареєстрованого за №318, будинок №8 на вул. Задністровській у с. Розвадів, Миколаївського району, Львівської області, у якому на даний час проживають відповідач ОСОБА_6 з цивільною дружиною, належить на праві особистої власності ОСОБА_7

Згідно з ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч.3 ст.13 Конституції України власність зобовязує. Зокрема, право власності не повинно використовуватись на шкоду людині. Тому право власності на житло охороняється законом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки). Таким чином, оскільки відповідачі у справі є дітьми позивачки, відтак належать до членів її сім'ї.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, непроживання у жилому приміщенні понад встановлений законом строк лише без поважних причин, дає підстави для визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Згідно актів перевірки паспортного режиму від 30.01.2015 року, 27.02.2015 року, 31.03.2015 року, 30.04.2015 року, 28.05.2015 року та 30.06.2015 року відповідачів, на час огляду, у будинку на вул. Б.Хмельницького, 116, с. Розвадів, Миколаївського району, Львівської області не було.

Відтак, надані позивачкою вищевказані акти не є доказом відсутності відповідачів у спірному житловому будинку понад один рік, оскільки такі складені в період з січня 2015 року по червень 2015 року, і підтверджують їх відсутність протягом шести місяців, а не одного року, а також не підтверджують відсутність відповідачів понад один рік, оскільки у таких не зазначено, на підставі яких доказів комісія прийшла до такого висновку.

Крім того, як вбачається з заперечень відповідачів та підтверджено ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційного суду, вони з поважних причин не проживають житловому будинку позивача. Зокрема, причиною є те, що кожен з відповідачів не мав змоги проживати у вищевказаному житловому будинку разом з своєю дружиною, оскільки позивач перешкоджала цьому.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а відповідачами обґрунтовано спростовані твердження позивача, тому правильно визнав позовні вимоги безпідставними та відмовив у їх задоволенні.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, були належним чином досліджені судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Кабаль І.І.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_8