Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 325/898/16Головуючий у 1-й інстанції Апалькова О.М.
Пр. № 22-ц/778/4345/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (надалі - ТОВ «Прогрес»), третя особа Приазовська селищна рада Приазовського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 2-8), в якому просила:

- визнати дійсним договір купівлі-продажу від 29.10.2013 року між нею та ТОВ «Прогрес» відносно торгівельного павільону;

- визнати за нею право власності на об'єкт нерухомості, а саме на торгівельний павільйон (літ. А), загальною площею 32,5 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що у вересні 2014 року вона припинила свою підприємницьку діяльність. 29.10.2013 року між нею та керівником ТОВ «Прогрес» після з'ясування всіх істотних умов договору купівлі-продажу торгівельного павільйону, загальною площею 32,5 кв.м (щодо ціни угоди, предмету договору, порядку сплати грошей) укладено в простій письмовій формі угоду купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Після чого відповідач сплатив повну вартість нерухомого майна, а саме 10000,00 грн., що підтверджується накладною № б/н від 29.10.2013 року. Того ж дня, 29.10.2013 року відповідач звільнив приміщення і передав його позивачці за актом. Договір до тепер в установленому законом порядку не зареєстровано. Відсутність правовстановлюючого документу позбавляє її на укладання договору оренди земельної ділянки на якій розташований торгівельний павільйон.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні 19.07.2016 року у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити.

Однак, під час розгляду справи через канцелярію суду 01.08.2016 року надала заяву про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 47) з висловленням думки про залишення без розгляду позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 29.10.2013 року дійсним, в іншій частині позов про визнання права власності на нерухоме майно підтримала та просила задовольнити, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2016 року (а.с. 72) позовні вимоги ОСОБА_2 до ТОВ «Прогрес» про визнання договору купівлі-продажу дійсним залишено без розгляду.

Докази оскарження сторонами зазначеної ухвали в апеляційному порядку у матеріалах цієї справи відсутні. Зазначена ухвала набрала законної сили.

Ухвалою Приазовського районного суду Запорізької області від 16 серпня 2016 року (а.с. 74) до участі у цій справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача залучено Приазовську селищну раду Приазовського району Запорізької області.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року (а.с.84-85) у задоволенні позову позивача у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с.92-97) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито (а.с. 104), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 106).

У судове засідання 15 листопада 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с.108-111) всі особи, які беруть участь у справі, окрім представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.63) ОСОБА_3, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Позивач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила.

Відповідач ТОВ «Прогрес» та третя особа - Приазовська селищна рада Приазовського району Запорізької області подала апеляційному суду поштою заяви (а.с. 114-118), в яких просили розглядати дану справу апеляційним судом без участі їх представників.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила заяви відповідача та третьої особи задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх нез'явившихся осіб, які беруть участь у справі, за присутністю представника позивача ОСОБА_2 за довіреністю (а.с.63) ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 3, 6, 10-11, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 29.10.2013 року між позивачем ОСОБА_2, яка на той час була фізичною особою - підприємцем (а.с.12), та керівником ТОВ «Прогрес» укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу торговельного павільйону, розташований на території ринка по АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно із актом приймання-передачі майна від 29.10.2013 року відповідач ТОВ «Прогрес» передав у власність, а позивач ОСОБА_2, яка на той час була фізичною особою - підприємцем (а.с.12), прийняла у власність торговельний павільйон, розташований на території ринка по АДРЕСА_1, вартістю 10000,00 грн., що підтверджується підписами сторін та накладною № б/н від 29.10.2013 року (а.с.10-11).

За змістом повідомлення ТОВ «Прогрес» за номером № 77 від 22.06.2011 року (а.с. 21), нотаріальне укладання договору купівлі-продажу торгівельного павільйону, розташованого за вищевказаною адресою є неможливим у зв'язку з тим, що правовстановлюючі документи та технічний паспорт на об'єкт нерухомості не виготовлялися; 29.10.2013 року в день підписання сторонами договору купівлі-продажу, торгівельний павільйон знято з балансового обліку ТОВ «Прогрес», а оскільки правовстановлюючі документи на даний павільйон відсутні, ОСОБА_2, яка на той час була фізичною особою - підприємцем (а.с.12), було рекомендовано звернутися до суду з відповідним позовом.

Дана справа підлягала розгляду судом у порядку цивільного судочинства.

Оскільки, ОСОБА_2 у цій справі звернулась до суду, як фізична особа, про визнання за нею права власності на нерухоме майно; первісні позовні вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року відносно вищезазначеного торгівельного павільйону, укладеного у простій письмовій формі між нею, яка на той час була фізичною особою - підприємцем (а.с.12), та ТОВ «Прогрес», за заявою позивача ОСОБА_2 були залишені без розгляду (тобто судом першої інстанції у цій справі не розглядались), ухвалою суду першої інстанції від 16 серпня 2016 року (а.с.72), яка набула законної сили, особами, які брали участь у цій справі не оскаржувалась в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач у позові про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України - це особа, яка вже є власником, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову), а відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

При цьому, згідно з вимогами ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції на час укладання договору купівлі-продажу торгівельного павільйону), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Отже, на підставі діючих цивільно-правових норм у тих правовідносинах, що виникли між сторонами, коли ОСОБА_2 була ще фізичною особою - підприємцем угода на той час підлягала обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому суд першої інстанції правильно вважав у цій справі, що відсутні підстави для визнання права власності на нерухоме майно, відчужене за вказаним договором.

Оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами, тому суд першої інстанції правильно вважав, що зазначений позов позивача заявлено у цій справі формально не для визнання, а для набуття права власності, тому задоволенню останній не підлягає.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції правильно вважав, що доводи представника позивачки ОСОБА_3 про те, що торгівельний павільйон до укладання договору купівлі - продажу від 29.10.2013 року, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належав відповідачу ТОВ «Прогрес», так як з 2000 року знаходився на балансі у нього, а 29.10.2013 року це нерухоме майно було продано ОСОБА_2 та знято з обліку відповідача, як підприємства, є неспроможними.

Оскільки, правовстановлюючі документи, які б підтвердили право власності відповідача ТОВ «Прогрес» на це нерухоме майно особами, які беруть участь у справі, суду першої інстанції у матеріали цієї справи не надані, хоча суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України неодноразово ставив питання щодо надання таких доказів сторонами суду першої інстанції. Однак, позивач та її представник у суді першої інстанції зазначали, що правовстановлюючих документів немає.

Суд першої інстанції також правильно не прийняв в якості належних, допустимих доказів у цій справі в обґрунтування позову позивача у цій справі довідку, видану керівником ТОВ «Прогрес» від 26.07.2016 року, вих. № 67 (а.с.53) та статут товариства (копія а.с. 54-61).

Так, статут ТОВ «Прогрес» не містить інформації про те, що дана спірна забудова перебувала у власності відповідача, яким чином це право було набуто та на підставі яких документів.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно вважав, що позов ОСОБА_2 у цій справі не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у цій справі є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену нею в її позові у цій справі, та яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, в силу вимог ст. 20 ЦК України, ст. 3 ЦПК України ОСОБА_2 дійсно мала право подавати до суду вищезазначений позов позивача до ТОВ «Прогрес» у цій справі.

Однак, згідно із ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Вищезазначений договір купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року, укладений між фізичною - особою підприємцем ОСОБА_2 та ТОВ «Прогрес» відносно об'єкта нерухомого майна у вигляді вищезазначеного торговельного павільйону, який укладений без дотримання вимог закону про його нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію (а.с.9), є нікчемним.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні, особами, які беруть участь у справі, суду першої інстанції у матеріали цієї справи не надані.

Звідси, сам по собі зазначений договір у цій справі не може бути взагалі доказом в обґрунтування позовних вимог позивача - фізичної особи ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на цей торгівельний павільйон за рішенням суду у цій справі, зокрема на підставі ст. 392 ЦК України.

У разі визнання відповідачем позову суду суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ст. 174 ч. 4 ЦПК України.

Визнання позову позивача ОСОБА_2 у цій справі відповідачем ТОВ «Прогрес» у повному обсязі (заява а.с. 43) при вищевикладених обставинах суперечить вимогам закону, яким передбачений певні порядок та підстави набуття та переходу права власності на нерухоме майно, а тому суд першої інстанції в силу вимог ст. 174 ч. 4 ЦПК України правильно не прийняв до уваги вказану заяву відповідача та розглядав дану справу по суті в загальному порядку на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів.

Безпідставними є посилання позивача в апеляційній скарзі через її представника в обґрунтування підстав для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції у цій справі на ст. 204 ЦК України та на висновки ВСУ, викладені у рішенні від 30.03.2011 року в іншій цивільній справі за участю інших осіб відносно іншого предмету позову (а.с. 99-101), за змістом якої: «…до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири юридично не є укладеним; за змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним; саме на це звернув увагу пленум ВСУ у п. 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»…».

Оскільки, у цій справі судом першої інстанції взагалі не розглядались будь-які позовні вимоги позивача у цій справі на підставі ст. 220 ч. 2 ЦК України (ухвала суду першої інстанції від 16 серпня 2016 року про залишення останніх без розгляду за заявою позивача а.с.72).

Так, дійсно за змістом ст. 220 ч. 2 ЦК України (правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однак, за змістом п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін».

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не є доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі, Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07 вересня 2016 року про відсутність відомостей про реєстрацію будь-яких прав на вищезазначений об'єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.98) при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі від 01 вересня 2016 року.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах встановлено, що позивач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не могло бути і не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за відповідача ТОВ «Прогрес» судових витрат у вигляді судового збору (а.с. 91), понесених нею при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.