АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1227/15-ц Номер провадження 22-ц/786/196/16Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С.Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Бондаревської С.М. суддів: Буленка О.О., Дорош А.І. при секретарі: Ачкасовій О.Н.

за участі позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про визнання права на надання житла та зобов'язання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про усунення перешкод в здійсненні права користування житловою кімнатою у гуртожитку.

У жовтні 2015 року позивачка надала до суду заяву в порядку ч. 2 ст. 31 ЦПК України про зміну предмета позову та уточнену позовну заяву до ПАТ «Тепловозоремонтний завод» про визнання права на надання житла та зобовязання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що з 22 жовтня 1996 року вона постійно зареєстрована у кімнаті №3 гуртожитку, що знаходиться по провулку Соколова, 9 у м. Полтаві та постійно проживала у зазначеній кімнаті до незаконного виселення, яке мало місце 24 березня 2015 року.

В звязку з наведеним просила визнати за нею, як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», право на попереднє одержання житла згідно із ст. 19 зазначеного Закону.

Зобовязати відповідача Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод» відновити становище, яке існувало до порушення її права на житло, до виконання відповідачем вимог частини першої ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» щодо заборони виселення, переселення та відселення її як мешканця гуртожитку, на якого поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їй іншого житла, придатного для постійного проживання шляхом надання їй вільного доступу до кімнати №3 гуртожитку Публічного акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод», що знаходиться по провулку Соколова, 9 у м.Полтаві, повернення до зазначеної кімнати належних їй речей і документів, зобов'язання не чинити їй перешкод у користуванні зазначеною кімнатою до надання їй іншого приміщення, придатного для проживання людей.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 25 листопада 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про визнання права та надання житла та зобов'язання відновити становище, яке існувало до порушення права на житло відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати оскаржуване нею судове рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 своє заперечення подало Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод», в якому, спростовуючи доводи позивача, просила апеляційну скаргу відхилити, залишивши рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами, що ОСОБА_2 з 22 жовтня 1996 року постійно зареєстрована у кімнаті № 3 гуртожитку, що знаходиться по провулку Соколова, 9 у м. Полтаві та постійно проживала у зазначеній кімнаті до, на її думку, незаконного виселення, яке мало місце 24 березня 2015 року.

Підставою її постійного проживання та реєстрації у кімнаті №3 вказаного гуртожитку є ордер №1 від 14 жовтня 1996 року на житлову площу в даному гуртожитку, а саме в кімнаті №3 розміром 16,00 кв. метрів, виданий Акціонерним товариством «Тепловозоремонтний завод», назву товариства змінено на Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод», яке є власником зазначеного гуртожитку.

Згідно зазначеного ордера позивачу надане право зайняття кімнати №3 площею 16 кв. метрів у вказаному гуртожитку, тобто право на зайняття окремого приміщення, оскільки за змістом ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», житлова кімната у гуртожитку окреме приміщення у гуртожитку, призначене та придатне для постійного проживання у ньому.

В позовній заяві позивачка вказувала на те, що 24 березня 2015 року посадові особи відповідача без рішення суду про її виселення, без відкритого виконавчого провадження та без участі державного виконавця самоправно, із застосуванням насильства проникли до займаної нею кімнати, винесли з неї належні їй речі і документи та встановили металеві двері, тобто всупереч приписам ч. 1 ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вчинили її виселення, внаслідок чого вона була примусово позбавлена житла.

Дії посадових осіб відповідача вважає незаконними, оскільки відповідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із преамбулою Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

За змістом ст. 1 зазначеного Закону сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Згідно із частиною першою ст. 19 зазначеного Закону забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

З огляду на зазначені положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також, що вона не має власного житла, більше пяти років на законних підставах зареєстрована за місцем проживання у зазначеному гуртожитку та фактично проживає у ньому, а гуртожиток був включений до статутного капіталу відповідача як товариства, створеного у процесі приватизації (корпоратизації), відповідач не мав права виселяти, переселяти та відселяти її без попереднього надання їй іншого житла - житлової кімнати у гуртожитку, тобто окремого приміщення у гуртожитку площею не менше 16 кв. метрів, призначеного та придатного для постійного проживання у ньому.

Згідно із ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в ньому.

Вказувала, що відповідач здійснив її виселення з кімнати №3 у зазначеному гуртожитку без попереднього надання їй іншого житла, придатного для постійного проживання людей, ознаки якого визначені ст. 379 ЦК України, а саме будинку, квартири, іншого приміщення, призначеного для постійного проживання людей та просила задовольнити її позов у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з обставин, встановлених рішенням апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року, залишеним без змін ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 листопада 2013 року та від 09 квітня 2014 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ "Тепловозоремонтний завод" про усунення перешкод у користуванні майном, вселення в кімнату та визнання права на користування кімнатою та зустрічним позовом ПАТ "Тепловозоремонтний завод" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про переселення та зобовязання не чинити перешкод, яким задоволено апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Тепловозоре-монтний завод", рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 червня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, а позовні вимоги ПАТ "Тепловозоремонтний завод" задоволено.

Ухвалено вселити ОСОБА_2 до кімнати №2 у гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві.

Зобовязано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 в переселенні до кімнати № 2 у гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві /а. с. 58-62; 99-108/.

При ухваленні вказаних судових рішень судами апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що згідно з витягом з протоколу спільного засідання адміністрації підприємства та профспілкового комітету ПАТ ТРЗ від 13 листопада 2012 року №3 щодо переселення мешканців гуртожитку по пров. Соколова, 9 у м. Полтаві, з урахуванням необхідності надання ліжко-місць працівникам підприємства, вирішено переселити ОСОБА_2 з кімнати №3, яку вона займала одна, на ліжко-місце до кімнати №2 вказаного гуртожитку.

На підставі вказаного рішення та у межах чинного законодавства ОСОБА_2 було видано новий ордер на заселення в кімнату №2 гуртожитку за вказаною вище адресою.

Оскільки даний гуртожиток має статус гуртожитку для проживання одиноких громадян, вимоги ПАТ "Тепловозоремонтний завод" щодо переселення ОСОБА_2 до кімнати №2 гуртожитку по пров. Соколова, 9 в м. Полтаві визнані правомірними та такими, що відповідають п. 19 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого ОСОБА_5 Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року №208, яким визначено, що переселення в разі необхідності громадян з одного жилого приміщення в інше в даному гуртожитку провадиться за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та профспілкового комітету.

Виходячи з наведених обставин, які згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, суд першої інстанції, враховуючи що зазначеними судовими рішеннями встановлено правомірність дій відповідача щодо переселення ОСОБА_2 до кімнати №2 гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві згідно виданого їй ордера №19, дійшов правильного висновку про те, що позивач не має права користування кімнатою №3 зазначеного гуртожитку.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, районний суд залишив поза увагою той факт, що станом на 24 березня 2015 року вищевказане рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року щодо вселення позивачки до кімнати №2 гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві в установленому законом порядку не виконано.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Ленінського ВДВС Полтавського МУЮ ОСОБА_6 від 11 жовтня 2013 року відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №553/1009/13-ц, виданого 07 жовтня 2013 року Ленінським районним судом м. Полтави про вселення ОСОБА_2 до кімнати №2 у гуртожитку по провулку Соколова, 9 в м. Полтаві.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 вересня 2014 року у задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" про встановлення способу та порядку виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 10 вересня 2013 року відмовлено /а. с. 183-185, 196/.

Будь-яких інших доказів на підтвердження виконання вказаного судового рішення як у добровільному, так і примусовому порядку матеріали справи не містять.

В той же час, за нормами ч. 1 ст. 19 Закону Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею, як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону та права проживання в гуртожитку Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" за адресою: м. Полтава, провулок Соколова, 9.

З урахуванням наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині вимог.

В іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2015 року в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог щодо визнання за нею права на проживання в гуртожитку та попереднє одержання житла скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, як мешканцем гуртожитку, на якого поширюється дія Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», права на попереднє одержання житла згідно зі ст. 19 зазначеного Закону та права проживання в гуртожитку Публічного акціонерного товариства "Тепловозоремонтний завод" за адресою: м. Полтава, провулок Соколова, 9.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: