№621/808/16-ц
РІШЕННЯ

іменем України

07 червня 2016 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Вельможної І.В.,

за участю секретаря судового засідання Акулової А.М.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Змієві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, треті особи - приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального оругу Харківської області ОСОБА_5, ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

20 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати недійсним, укладений 25.11.2006 року договір дарування 5/6 частин житлового будинку № 6 по вул. Польовій в с. Лиман Зміївського району Харківської області, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, р. № 3420, скасувавши державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 2006 році між нею та відповідачкою було укладено договір, як вона вважала, довічного утримання, за умовами якого донька зобовязалася здійснювати за нею догляд. Так, з 2006 року до 2013 року відповідач дійсно надавала матеріальну допомогу, здійснювала догляд, доки у 2013 році не виїхала проживати до іншого місця. У 2015 році позивачу стало відомо про те, що в дійсності між нею та донькою було укладено договір дарування 5/6 частин вищезазначеного житлового будинку. Зазначає про те, що даний договір укладений під впливом доньки, яка скориставшись незадовільним станом здоровя, шляхом умов і спонукань, схилила її до укладення даного договору.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Крім того, зазначила, що дійсно у 2006 році уклала з донькою договір, на її думку, довічного утримання, оскільки у 2004 році перенесла хірургічну операцію, після чого донька обіцяла її утримувати. У 2014 році, після непорозумінь з зятем, донька виїхала на інше місце проживання, і з цього часу жодної допомоги від доньки не отримувала. У 2015 році, коли звернулася до нотаріуса, дізналася про те, що дійсності укладено договір дарування. При укладенні договору з його змістом не ознайомлювалася, нотаріусом не були розяснені всі суттєві умови договору, підписала папери під тиском доньки. Однак, у подальших поясненнях позивач зазначила про те, що вона знала, що донька є власником будинку, оскільки у 2009 році всі особові рахунки по сплаті за житлово-комунальні послуги були переведені на імя ОСОБА_2

Представник позивача, який є третьою особою, ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснив про те, що договір дарування було укладено під впливом відповідачки, яка умовила матір його підписати. Матері не було відомо, який саме договір вона підписує. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила про те, що матері було відомо про предмет договору, оскільки тривалий час готувалися необхідні документи, при нотаріальному посвідченні договору нотаріусом було розяснено його умови та наслідки, з боку матері жодних заперечень щодо посвідчення договору дарування не було. Дане відчуження було бажанням померлого батька, оскільки братові ОСОБА_1 залишилася у спадщину квартира. Однак, після того, як у 2014 році приїхав брат і дізнався про існування договору дарування, її з будинку вигнали і з того часу вона проживає за іншою адресою.

Представник відповідача ОСОБА_3, підтримала позицію відповідача, вказуючи, що правових підстав для визнання договору дарування недійсним немає.

Приватний нотаріус ОСОБА_5, діяльність якого припинена, у судове засідання не зявився.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Так, судом встановлено, що 29 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір дарування 5/6 часток житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель № 6 по вул. Польовій в с. Лиман Зміївського району Харківської області, шо належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2004 року, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-2563, свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 жовтня 2004 року, посвідченого Зміївською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-2565 та зареєстровано в КП «Зміївське БТІ» за номером 5226610 28 жовтня 2004 року, реєстраційний номер 6533697, номер запису 1875, в книзі 14. (а.с. 10, 36-42)

Відповідно до довідки № 229 від 21 листопада 2006 року, виданої керівником органу реєстрації актів цивільного стану Зміївського РУЮ Харківської області, 26 серпня 1989 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, актовий запис № 142 (а.с. 44), який розірвано 22 січня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ВЛ № 032910. (а.с. 44)

Після чого, 27 лютого 2009 року Задонецькою сільською радою Зміївського району Харківської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, після реєстрації якого ОСОБА_6 змінила прізвище на «Нєколай», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ВЛ № 104283.

Відповідно до даних копії довідки підтвердження № 36 від 20 березня 2016 року, складеної депутатом Лиманської сільської ради ОСОБА_10, за адресою: с. Лиман Зміївського району Харківської області, вул. Польова, 6 значаться зареєстрованими ОСОБА_2 та її син ОСОБА_11, однак з березня 2014 року за вказаною адресою не проживають. (а.с. 15)

Крім того, на обґрунтування позовних вимог позивачем надані копії медичних виписок, з яких вбачається що у 2004 році проведено консервативне лікування та хірургічна операція - перетоніт (а.с. 20), а також направлення в обласну клінічну лікарню від 20.03.2015 року (а.с. 12), довідка лікаря без номеру та дати (а.с. 13), копія медичної картки за записами 2009, 2012 та 2015 року про те, що ОСОБА_1, перебуває на обліку у лікаря ендокринолога. (а.с.16-19)

Відповідно до характеристики ОСОБА_1, за місцем проживання вона характеризується позитивно. (а.с.60)

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала про те, що з січня по липень 2014 року проживала з ОСОБА_1, яка розповідала про те, що подарувала доньці частку будинку. Мови про укладення договору довічного утримання не було.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала про те, що пять років тому була в гостях у ОСОБА_2, і чула, що ОСОБА_1 раділа з приводу того, що подарувала частину будинку доньці. Ця розмова була добровільною, мова йшла саме про договір дарування.

Свідок ОСОБА_14 показав суду про те, що півтора року потому зустрів ОСОБА_1 в лікарні, яка розповіла про те, що донька разом з нотаріусом обдурили її, оскільки донька завчасно підготувала необхідні документи, вона вважала, що підписує заповіт, а як зясувалося це був договір дарування. Договір у нотаріуса не читала, оскільки забула окуляри.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обовязків. На цих підставах виділяють правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідна правова позиція викладена у Постанову Верховного Суду України № 6-1364цс15, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для виконання всіма субєктами владних повноважень.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач як на підставу визнання договору дарування недійним посилається на ст. 229 ЦПК України, тобто як на правочин, вчинений під впливом помилки. Крім того, посилалась на незадовільний стан здоровя, хірургічне втручання, що значно вплинуло на можливість сприймати факти при укладенні договору.

Однак, суд критично ставиться до посилань позивача, оскільки при дослідженні копії договору дарування 5/6 частки спірного житлового будинку, встановлено, що під час укладення даного договору сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом зі статтями цивільного законодавства, діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній памяті, розуміли значення своїх дій. Крім того, дарувальник ОСОБА_1 засвідчила даним договором про те, що дарування здійснюється нею без будь яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Про що міститься особистий підпис останньої.

Посилання на незадовільний стан здоровя, а відповідно й неможливість у повному обсязі сприймати факти та обставини, також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2004 році перенесла хірургічне втручання перитоніт, перебуває на обліку у лікаря ендокринолога з приводу хвороби цукрового діабету, має гіпертонічну хворобу.

Вищезазначені діагнози характерні для віку ОСОБА_1, та не впливають на можливість розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, посилання позивача про те, що фактично залишилася без житла, суд до уваги не приймає, оскільки з часу укладення договору довічного утримання 2006 року до теперішнього часу позивач продовжує постійно мешкати в спірному будинку, як вбачається з копії паспорту, залишається в ньому зареєстрованою, що свідчить про відсутність з боку відповідача перешкод позивачці у користуванні спірним будинком.

Не надання відповідачем допомоги та утримання матері, на що ОСОБА_1, вказувала в ході розгляду справи, не є підставою для задоволення позову, враховуючи крім того, що рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 03.07.2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти у розмірі 500 грн., щомісячно. (а.с.65-68)

З огляду на те, що позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, не надано жодного належного та допустимого доказу щодо наявності обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищезазначені висновки про необхідність відмови в задоволенні позову, суд не вбачає підстав для відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності, на що посилалась представник відповідача у судовому засіданні.

Доводи ОСОБА_1, на розсуд суду, ґрунтуються та є наслідком непорозумінь та недоброзичливих стосунків між матірю та донькою, що в свою чергу не є підставою для визнання правочину недійсним та не свідчить про порушення прав позивача.

Керуючись ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, треті особи - приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального оругу Харківської області ОСОБА_5, ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Зміївський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: