Ухвала

іменем україни

13 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника АдаменкоТетяну Станіславівну, на заочне рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за яким остання отримала кредит у розмірі 25 тис. дол. США строком до 15 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 на підставі договору від 16 листопада 2007 року передала в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором виконувала неналежним чином.

Рішенням Лугинського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2014 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

На підставі вказаних обставин позивач просив суд виселити відповідачів із житлового будинку по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Лугинскього районного суду Житомирської області від 15 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючисьна порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 16 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за яким позичальник отримала кредит у розмірі 25 тис. дол. США строком до 15 листопада 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_4 на підставі договору від 16 листопада 2007 року передала в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1.

Позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, а тому рішенням Лугинського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2014 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

ПАТ КБ «ПриватБанк» направив відповідачам вимоги про звільнення житлового приміщення, на яке звернуто стягнення, однак вони залишились без виконання, а тому позивач просив суд ухвалити відповідне судове рішення.

Колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні вимог про виселення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15) від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинна враховуватися судами.

У справі, що переглядається, судами встановлено, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, придбаний не за рахунок отриманого кредиту, а тому суди, з урахуванням вищевказаної правової позиції Верховного Суду України, дійшли правильного висновку, що відповідачі не можуть бути виселені з цього будинку без надання іншого жилого приміщення. Крім того, позивачем не надані відомості про інше постійне жиле приміщення, яке надається відповідачам одночасно з виселенням.

На підставі вказаного колегія суддів вважає, що суди, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яке діє через представника АдаменкоТетяну Станіславівну, відхилити.

Заочне рішення Лугинського районного суду Житомирської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 01 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур