Провадження № 22-ц/780/1996/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 26.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Білоконь О.В., Верланова С.М.,

За участі секретаря: Якимчук Ю.С.

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дітей і стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він та ОСОБА_2 з 22.06.2006 року по 22.12.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі , від шлюбу мають двох малолітніх синів : ОСОБА_4 -ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 -ІНФОРМАЦІЯ_2. Перебуваючи у шлюбі він в інтересах сім»ї переїхав у м. Київ для працевлаштування, заробітку коштів і подальшого переїзду всієї родини до Києва. Однак подружнє життя на відстані не склалося.

Після облаштування побуту він забрав дітей до себе і вони стали проживати з ним. Коли діти проживали з ним і його новою дружиною, він фінансово забезпечував дітей, займався їхнім розвитком, діти були влаштовані у навчальні заклади: ОСОБА_4 почав ходити до дитячого ДНЗ № 134, а ОСОБА_3 - навчатися та успішно закінчив перший клас школи № 96. Проживаючи з ним діти активно розвивалися, належним чином харчувалися , були забезпечені всім необхідним для навчання та саморозвитку.

За рік проживання дітей з ним , відповідачка не відвідувала їх, не цікавилась їхнім розвитком та станом здоров»я. За її проханням він дозволив останній взяти дітей на канікули до себе, щоб не травмувати дітей , проте станом на час звернення його до суду відповідачка дітей не повернула.

Тому він звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах дітей та просив суд визначити місце проживання дітей з ним та стягнути з відповідачки аліменти на їх утримання.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала та подала зустрічний позов про стягнення аліментів на утримання дітей.

Позови ухвалою суду від 29.10.2015 року об»єднані в одне провадження.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено,визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з їхнім батьком, ОСОБА_3та стягнуто з відповідачки ОСОБА_4Ю на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно і до повноліття дітей.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду , ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей з батьком та у стягненні аліментів, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з'ясування судом усіх обставин справи, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог за первісним позовом щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_3 та стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має усі необхідні умови для комфортного проживання дітей, та врахував ставлення батьків до дітей і їхню прихильність до них.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

По справі встановлено, що сторони з 22.06.2006 року по 22.12.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі , який було розірвано за ініціативою позивача за первісним позовом. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів : ОСОБА_4 -ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 -ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір»ю. Між батьками виник спір щодо участі батька , який працював у м. Києві у вихованні дітей. Рішенням Ворошилівської районної у місті Донецьку ради від 13.11.2013 року за № 216/2 « Про участь у вихованні та порядок побачення ОСОБА_3 з малолітніми дітьми спір між ними було вирішено. У зв»язку з подіями на сході країни та проведенням антитерористичної операції між сторонами була домовленість , що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з травня 2014 року по червень 2015 року тимчасово проживатимуть з батьком за його місцем проживання в орендованій квартирі : АДРЕСА_1, який перебуває у зареєстрованому шлюбі з 9.02.2013 року з ОСОБА_5 , від якого мають малолітню доньку Алісу- 10.06.2013 року, які знаходяться на його утриманні.

Посилання позивача на те, що його колишня дружина не бажала належним чином займатись вихованням дітей, а лише використовувала їх як знаряддя для отримання від нього фінансової допомоги не ґрунтуються на доказах та не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що після розлучення діти постійно проживали з матір»ю у м. Донецьку.У зв»язку з тим, що склалися виняткові обставини, що ставили під загрозу життя та здоров»я дітей і була домовленість з позивачем про термінове вивезення дітей із зони АТО.

Судом не взято до уваги, що діти проживали з батьком лише при певних обставинах і нетривалий час, але в подальшому відповідачка не в змозі була їх забрати, оскільки чинились перешкоди з боку позивача у зв»язку з чим різними засобами намагалася повернути дітей та проживати з ними , про що свідчать докази, які містяться в матеріалах справи.

Окрім того, мати дітей переїхала із зони АТО і стала проживати у м. Біла Церква як переміщена особа, за адресою , АДРЕСА_2. Після закінчення навчального 2015 року відповідачка забрала дітей за своїм місцем проживання у м. Білу Церкву, які з 01.09.2015 року були оформлені до навчального закладу, а у грудні 2015 року вона виїхала разом з обома малолітніми дітьми до м. Донецька, де у центрі міста має своє особисте житло, двохкімнатну квартиру АДРЕСА_3., працює по цивільним договорам.

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції помилково взяв до уваги висновок служби у справах дітей Білоцерківської міської ради №2146 /04-31 від 23.12.2015 року про визначеність місця проживання малолітніх дітей з батьком, оскільки даний висновок не містить будь-яких правових мотивів, на підставі яких була віддана перевага батьку перед матір»ю у визначенні місця проживання дітей.

Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків,особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України в. п.24 постанови від 12.06.1998 року № 16 « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» / Згідно постанови №3 ПВС України від 15.05.2006 року « про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства , материнства та стягнення аліментів» п.24 залишений в силі/ , вирішуючи спори між батьками , які проживають окремо / в тому числі в одній квартирі/ , про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається , суд, виходячи із рівності прав та обов»язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення , яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує , хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них , їхній вік і прихильність до кожного з батьків , особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання , маючи на увазі , що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Разом з тим, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.02.1991 року , проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами , першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Разом з тим, вирішуючи спір, судова колегія ніяким чином не позбавляє ОСОБА_3 можливості у спілкуванні з дітьми, приймати участь у їх вихованні, духовному і фізичному розвитку, адже в даний час є дійсним відповідне рішення компетентного органу, яким встановлено порядок побачення відповідача з дітьми та не встановлено будь-яких перешкод з боку відповідачки в такому спілкуванні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору та визначенні місця проживання дітей з батьком ОСОБА_3та стягненні з відповідачки на його користь аліментів, судом першої інстанції у порушення принципу 6 Декларації прав дитини не взято до уваги малолітній вік обох дітей, не встановлено і не наведено у рішенні будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матір'ю та не наведено належних доказів її ухилення від виховання і матеріального забезпечення дітей, а також не враховано принципу, закріпленого в ст.141 СК України, про рівність прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей і, що розірвання шлюбу та проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє їх від обов'язків щодо дітей.

Щодо вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом про стягнення аліментів, то вони відповідно до положень ст.ст. 180, ч.3, ст. 183 СК України, підлягають задоволенню, на її користь необхідно стягнути з ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу до досягнення дітьми повноліття.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 309,316 ЦПК України, -колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про визначення місця проживання дітей і стягнення аліментів відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, у розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 31.08.2015 і до досягнення дітьми повноліття.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: