Справа №451/967/16-ц
Провадження № 2/451/407/16
РІШЕННЯ

іменем України

16 листопада 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявка О.В.

при секретарі судового засідання Крикавській М.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Радехів справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

19 серпня 2016 року до суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_2, відповідно до вимог якої, просить визнати за ним у порядку спадкування право на земельну частку (пай) та право власності на майновий пай в пайовому фонді майна ПА «Нестаничі», після смерті його батька ОСОБА_4.

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько - ОСОБА_5, у результаті чого відкрилася спадщина.

Позивач вступив у фактичне володіння майном померлого, однак нотаріальна контора відмовляється видати йому свідоцтво на зазначену спадкову масу, із-за відсутності оригіналів правовстановлюючих документів.

В ході розгляду справи, представник позивача скориставшись своїми процесуальними правами, що кореспондує вимогам ст.ст.27,31 ЦПК України, зменшив вимоги та просив суд вимогу про визнання за його довірителем права власності на майновий пай у пайовому фонді майна ПА «Нестаничі», залишити без розгляду, про що у судовому засіданні було постановлено відповідну ухвалу.

У цілому, підтримавши позовні вимоги, представник позивача наголосив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (відповідач у справі), є єдиними спадкоємцями за законом. Позивач прийняв спадщину та у встановленому законом порядку звернувся в Радехівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Проте, видати свідоцтво про право на спадщину за законом на зазначену спадкову масу, нотаріус не в змозі, оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий у травні 2006 року, тобто після смерті спадкодавця. Відповідно, померлий за час свого життя не отримавши відповідний сертифікат на земельну частку (пай), не виготовив і державний акт на право власності на земельну ділянку та не здійснив державну реєстрацію права власності такої.

Зазначає, що відсутність у позивача правовстановлюючих документів, унеможливлює реалізацію його майнових прав, як спадкоємця, у позасудовому порядку, а тому ОСОБА_2 вимушений звернутися з позовом до суду. Позов просить задоволити.

Відповідачка, надавши письмову заяву із визнанням позовних вимог, клопотала про розгляд справи за її відсутності (а.с.44).

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень ст.ст.11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях..

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Тобто, у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо.

Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_4, регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

У відповідності до ст.526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини.

В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

З матеріалів справи вбачається та не заперечено сторонами, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 року у м.Радехів ОСОБА_4 (а.с.4), за життя перебував у шлюбі із ОСОБА_3 - відповідачкою по справі та у них народився ОСОБА_2 - ініціатор звернення до суду (а.с.2-3,5).

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Так, судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, у результаті чого була відкрита спадкова справа №269/2003 (а.с.34-38).

Тобто з наведеного вбачається беззаперечний факт прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця.

03.05.2006 року, тобто після смерті ОСОБА_4, відповідно до рішення Радехівської ради народних депутатів №381 від 01.07.1998 року, на ім'я останнього було видано сертифікат на право приватної власності на землю (пай) і наведене унеможливило належним чином оформити правовстановлюючі документи на зазначену ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

У даному випадку правовстановлюючі документи на виділену земельну ділянку за життя спадкодавцем оформлено не було, оскільки, як констатовано вище, такий помер 10.11.1996 року (а.с.4).

Згідно абзацу 17 пункту 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифіката на ім'я спадкодавцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців із вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Право на земельну частку (пай) є особистим майновим правом, таке право входить до складу спадщини.

Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» за №666/94 від 10.11.1994 року встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом успадкування.

Згідно із п.17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Аналогічно позиція викладена і у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року.

Під час вирішення позовних вимог, судом, окрім іншого, приймається до уваги, що в силу вимог ч.2 ст.31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим у статтях 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідач підписавши заяву про визнання позову, не обмежена у повноваженнях на вчинення зазначеної процесуальної дії.

Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду.

Більше того, як вбачається із матеріалів спадкової справи №269/2003, ОСОБА_3 свою позиції щодо відмови від спадкових прав, виклала нотаріусу у письмовій заяві (а.с.36).

У відповідності до вимог статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209-212,215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування право на середню земельну частку (пай) розміром 2,40 умовних кадастрових гектари без визначення її меж в натурі (на місцевості), що розташована на території Вузлівської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Стягнути із ОСОБА_3, жительки АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, жителя АДРЕСА_1 551 гривню 20 копійок понесених ним судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.