У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.
суддів:Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,Кадєтової О.В., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору міни недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про зобов'язання до виконання умов договору, визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Луганської області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору міни недійсним.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що 17 січня 2014 року між нею та відповідачем був укладений договір міни, згідно з яким вона обміняла свою квартиру, яка належала їй на праві власності, на квартиру, яка належить відповідачу.

Позивачка вважає, що вказаний договір міни необхідно визнати недійсним, оскільки він вчинений нею під впливом помилки, не відповідав її внутрішній волі, так як вона мала намір укласти договір купівлі-продажу, а не договір міни. Крім того, квартира, на яку був проведений обмін, їй не підходить, оскільки розташована у віддаленому районі м. Лисичанська та на значній відстані від лікарні, аптек, магазинів.

У травні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про зобов'язання до виконання умов договору, визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що 7 січня 2014 року уклав з ОСОБА_6 договір міни житла, згідно з яким зобов'язався передати у власність останньої належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 в свою чергу зобов'язалась передати належну їй на момент укладення договору міни квартиру АДРЕСА_2. Проте після укладення договору ОСОБА_6 відмовилась від виконання договору і до останнього часу не звільняє та не передає йому квартиру і тим самим створює перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_2 було ним зареєстроване в установленому законом порядку.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано договір міни квартир від 17 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 недійсним.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 09 вересня 2015 року рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено у зв'язку з необґрунтованістю. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_6 звільнити та передати ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2.

Визнано ОСОБА_6 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати ухвалене рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги за основним позовом, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не бажала здійснювати обмін квартири, яка належить їй на праві власності, а мала намір її продати, а тому в даному випадку ОСОБА_6 помилилася в природі правочину і ця помилка є істотною.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки є підстави для визнання укладеного між сторонами правочину недійсним і такий правочин визнається недійсним з моменту його вчинення, тому позовні вимоги про зобов'язання виконати умови вказаного правочину не підлягають задоволенню.

Зазначені висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати у спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 січня 2014 року між сторонами був укладений нотаріально посвідчений договір міни житла, згідно з яким ОСОБА_7 зобов'язався передати, а ОСОБА_6 прийняти у власність квартиру АДРЕСА_1, та ОСОБА_6 зобов'язалась передати, а ОСОБА_7 прийняти у власність квартиру АДРЕСА_2.

Пунктом 13 вказаного договору передбачено, що витрати у зв'язку з укладенням цього договору сплачує ОСОБА_7

Відповідно до пунктів 7-8 вказаного договору сторони домовились, що передача майна здійснюється кожною з них протягом семи днів з нотаріального посвідчення цього договору, а також кожна із сторін зобов'язується виписатися з обмінюваного майна не пізніше 27 січня 2014 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_6 посилалась на те, що оспорюваний договір міни не відповідав її внутрішній волі, так як вона мала намір укласти договір купівлі-продажу квартири, а також те, що квартира на яку було проведено обмін їй не підходить, так як вона розташована у віддаленій частині м. Лисичанськ, поблизу неї немає лікарні, аптек та магазинів.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору міни, належним чином встановивши всі обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки із змісту договору міни, який особисто був підписаний ОСОБА_6 в присутності нотаріуса, вбачається, що остання на момент укладення договору діяла добровільно, перебувала при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміла значення своїх дій та попередньо була ознайомлена з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між нею та ОСОБА_7 правочин. Крім того, до укладення договору міни ОСОБА_6 оглянула квартиру, яка передана їй у власність за договором міни і вона мала належним чином оцінити рівень розвитку інфраструктури за місцем розташування цієї квартири та визначитись стосовно того, чи відповідає цей рівень її особистим потребам.

Також апеляційним судом правильно зазначено про те, що доводи ОСОБА_6 відносно того, що вона помилялася у природі правочину, оскільки бажала продати квартиру, а не обміняти і міна була здійснена без доплати, є безпідставними, оскільки дійсно спочатку між ОСОБА_6 та дружиною ОСОБА_7 - ОСОБА_9 була досягнута домовленість про купівлю-продаж квартири, яка перебувала у власності ОСОБА_6 і остання у якості авансу отримала від сім'ї ОСОБА_7 12 000,00 грн, однак внаслідок виникнення ускладнень з оформленням документів необхідних для укладення договору купівлі-продажу між сторонами була досягнута домовленість про обмін квартир без доплати, а сума авансу в розмірі 12 000,00 грн залишилась у ОСОБА_6, що не заперечується останньою.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо задоволення позовних вимог за зустрічним позовом на підставі вимог ст. ст. 391, 629 ЦК України, оскільки право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_2 припинилось, так як вона здійснила відчуження вказаної квартири, на підставі договору міни житла від 17 січня 2014 року, однак в порушення умов договору міни ОСОБА_6 продовжує в ній проживати, створюючи тим самим новому власнику ОСОБА_7 перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції, правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судоверішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Установивши, що оскаржуванерішення відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко М.І. Наумчук