Єдиний унікальний номер 235/5628/14-ц Номер провадження 22-ц/775/1105/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Санікової О.С., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Красноармійська міська філія Державного підприємства «Донецький регіональний центр державного земельного кадастру», Управління Державного земельного агентства у м. Красноармійську, Красноармійська міська рада, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, який неодноразово уточнив і остаточно просив: зобов'язати ОСОБА_2 за свій рахунок привести його земельну ділянку у попередній стан, а саме: прибрати з межі та частини належної йому на праві приватної власності земельної ділянки будівельне сміття у вигляді битої цегли, черепиці, каміння, тощо, а також лозу, кущі винограду, пагони кущів троянди чи шипшини (рослин); зобов'язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні його земельною ділянкою, а саме - не перешкоджати йому встановити межові знаки у вигляді стовпів паркану по всій лінії «Б-В» згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки НОМЕР_1 державного акту про право приватної власності на землю НОМЕР_2, виданого йому 23 грудня 1999 року Красноармійською міською радою; не чинити йому перешкоди в споруді /будівництві паркану на межі між земельною ділянкою, розташованою за адресою: Донецька область, місто Красноармійськ, провулок Совєтський, будинок НОМЕР_1, яка належать йому на праві приватної власності, та земельною ділянкою, розташованою за адресою:АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Красноармійська міська філія Державного підприємства «Донецький регіональний центр державного земельного кадастру», Управління Державного земельного агентства у м. Красноармійську, Красноармійська міська рада про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд неналежно оцінив наявні в матеріалах справи докази, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги заявник зазначив, що суд першої інстанції не дав належної оцінки фотографіям, які він надав суду, на яких зображено місцезнаходження будівельного сміття на межі та частині його земельної ділянки. Кущі винограду доходять до самої стіни його господарчих споруд, а кущі троянд, її гилки та пагони займають частину його земельної ділянки (т.1 а.с. 196, 197, 198).

Відносно вимоги зобов'язати відповідачку усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, а саме - не перешкоджати йому встановити межові знаки у вигляді стовпів паркану по всій лінії «Б-В» згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки суд безпідставно зазначив, що він не приймає до уваги показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тому що вони є дружиною, сином, дочкою дружини - родичами позивача і зацікавлені в вирішенні справи на його користь.

Втім, в матеріалах справи є документи, які підтверджують право власності на домоволодіння і земельну ділянку сторін - витяги з технічних паспортів на домоволодіння НОМЕР_3 та НОМЕР_1, викопіювання з ситуаційного плану вказаних домоволодінь, сама ситуаційна схема, копія рішення виконкому Красноармійської міської ради та відповідно державні акти про право приватної власності на землю від 28 квітня 1998 року та 23 грудня 1999 року, в яких відображені плани зовнішніх меж земельних ділянок сторін та їх опис. Межа між домоволодіннями НОМЕР_3 та НОМЕР_1 становить пряму лінію. Перед складанням та видачею державного акту відповідачці проводилися узгодження між ними, як суміжними землекористувачами, а також проводилося встановлення меж в натурі у вигляді стовпів паркану, який вже стояв з 1988 року, які він не змінював і не переставляв.

Апелянт також зазначив, що на підтвердження позовних вимог він надав суду копію акту БТІ від 13 квітня 1983 року, в якому переплутані цифрові дані розміру земельної ділянки НОМЕР_1, але він підтверджує факт того, що 13 квітня 1983 року дійсно відбувалося узгодження меж земельних ділянок НОМЕР_3 та НОМЕР_1.

На підтвердження позовних вимог він надав суду фотографії, які об'єктивно підтверджують його позовні вимоги, але суд не прийняв їх в якості доказів. В той же час суд прийняв до уваги 3 фотографії, з 10 наданих суду відповідачкою.

Вважає, що судом порушено його право на справедливий і неупереджений розгляд справи.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав повністю, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Представники третіх осіб до апеляційного суду не з'явилися, але про час та місце розгляду справи треті особи повідомлені судовими повістки та телефонограмами (т. 2 а.с. 131, 132-133, 135-136, 138-141).

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст. 1 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Права власників земельних ділянок визначені законодавцем у ст. 90 ЗК України. Відповідно до вказаної правової норми власники земельних ділянок, зокрема, мають право: самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до ст.ст. 106, 107 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Красноармійської міської Ради від 18 березня 1998 року № 1455 у власність відповідача ОСОБА_2 передано земельну ділянку, загальною площею 0,0603 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 61).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення виконкому Красноармійської міської Ради від 17 листопада 1999 року № 575 у власність позивача ОСОБА_1 передано земельну ділянку, загальною площею 0,0503 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно пояснень, наданих суду позивачем ОСОБА_1, розміри його земельної ділянки відповідають розмірам, зазначеним в державному акті(т.1 а.с. 18), однак він не зміг підтвердити, коли і за яких обставин відповідач заволоділа частиною його земельної ділянки, загальною площею 6,9 кв. м.

Судом також встановлено, що позивач не звертався до органу місцевого самоврядування з питання визначення меж земельної ділянки та встановлення її в натурі, що підтвердив позивач в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 103 Земельного Кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

За приписами ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Згідно зі ст.ст. 106, 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, розглядають органи, що вирішують земельні спори.

Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686, яка набрала чинності 01 січня 2011 року, передбачено, що:

- межові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки (п.2 наказу);

- встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знакам (п.1,2 інструкції);

- виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа - підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); знищення межових знаків дії громадян, які призвели до втрати в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, внаслідок чого виникає потреба у проведенні додаткових геодезичних робіт з їх відновлення; межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки; межовий знак - спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (п.1.3 інструкції);

- встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (п.2.1.інструкції);

- технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), зокрема, включає: акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (п.2.8 інструкції);

- межові знаки встановлюються у поворотних точках меж земельної ділянки, але не рідше ніж через 200 м. Мінімальна відстань між межовими знаками в поворотних точках меж земельної ділянки не повинна бути менше ніж 1 м (п.3.4 інструкції);

- закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання (п.3.12 інструкції);

- передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання (п.3.14 інструкції).

Вищевказаною Інструкцією визначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок (п.4.1). Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними (п.4.2). Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (п.4.3). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (п.4.4). Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу III цієї Інструкції (п.4.5).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довів факту порушення його права, як землевласника, відповідачем ОСОБА_2

При цьому суд зазначив, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог суду не надано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання за встановленою формою та не доведено факту узгодження з власниками суміжних земельних ділянок меж земельних ділянок.

Показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4, ОСОБА_8, та ОСОБА_5 суд не прийняв до уваги, оскільки вони є родичами позивача та зацікавлені у вирішенні питання на його користь.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами, надав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту порушення його прав, як землевласника, відповідачем ОСОБА_2

Цей висновок суду є правильним та відповідає фактичним обставинам справи.

Всупереч твердження апелянта, наявним у справі доказам судом, відповідно до вимог ст. 57, 60, 61 ЦПК України, дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги заявника відносно того, що суд неналежно оцінив фотографії позивача, апеляційний суд відхиляє, оскільки з фотографій, наданих позивачем, не вбачається, яким саме чином відповідач порушує права позивача щодо землекористування. Даний довід апеляційної скарги також спростовується фотографіями, що надала відповідач у суді першої інстанції, з яких видно, що кущі троянд не займають частину ділянки позивача, а кущі винограду не доходять до споруд, які належать позивачу (т.1 а.с. 102 - 103, 109).

Твердження позивача, відносно того, що свідки ОСОБА_4, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 підтвердили факт порушення права позивача, як землевласника, апеляційний суд відхиляє, оскільки сам позивач зазначив, що перелічені свідки є його родичами, які повністю підтримають позицію позивача у спорі. Матеріалі справи не містять жодних доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог та суд правильно зазначив, що позивач на підтвердження позовних вимог не надав акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, наданої позивачу у власність, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання (за встановленою формою) та не довів факту узгодження з власниками суміжних земельних ділянок меж земельних ділянок.

З оглядом на це апеляційний суд вважає, що показання свідків самі по собі не можуть бути достатніми доказами на підтвердження заявлених позовних вимог.

Довід позивача щодо узгодженості меж земельних ділянок домоволодіннями НОМЕР_3 та НОМЕР_1 та недоторканості старого паркану, який був встановлений у попередні роки, апеляційний суд не відхиляє, оскільки позивач не надав доказів того, що старий паркан був встановлений саме на межі між домоволодіннями, і того, що місцеположення паркану не було змінено. Отже суд не має підстав для висновку щодо правильності встановлення старого паркану, а отже й правильності встановлення нового паркану на місці старого.

Стосовно доводу позивача, що суд першої інстанції не взяв до уваги акт БТІ від 13 квітня 1983 року, а отже зробив неправильні висновки щодо розміру земельних ділянок, апеляційний суд відхиляє, оскільки позивач зазначив, що в цьому акті переплутані цифрові дані розміру земельної ділянки НОМЕР_1.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідних органів для того, щоб виправити вказані неточності в акті. З цього апеляційний суд робить висновок, що у вказаному акті є помилки відносно розміру земельної ділянки домоволодіння НОМЕР_1, які до цього часу не виправлені.

Інших доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, в тому числі, висновки відповідної судової земельно-технічної експертизи позивач суду не надав.

Твердження позивача про упереджений розгляд судом справи не відповідає дійсності, оскільки, відповідно до журналів судових засідань, суд розглядав справу, починаючи з 05 листопада 2014 року до 25 березня 2016 року, сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснював сторонам, які брали участь у справі, їх права та обов'язки, сприяв позивачу у призначенні комплексної судової будівельно - технічної геодезичної експертизи, яка не проведена через ненадання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи, не з вини суду (т.1 а.с. 229-230; т. 2 а.с. 2-4, 7).

Таким чином, наведені доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують та не приводять до висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не має, а тому рішення суду першої інстанції апеляційний суд залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхиляє.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: