печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Матійчук Г.О.,

при секретарі: Романовім О.О.,

за участю: представника відповідача Жамбровського М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Державна казначейська служба України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом та просив стягнути з відповідача інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 15 744 грн. 85 коп., три відсотки річних розмірі 7 133 грн. 69 коп. та 49 651 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у вересні 2010 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя. Судовим рішенням від 23 грудня 2010 року позов задоволено частково та визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 2 групи державної та додаткової пенсії; зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи з 15 травня 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 % мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року апеляційну скаргу УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя задоволено частково. Відповідач добровільно відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансування з державного бюджету. Позивач вичерпав усі способи захисту прав в державі Україна, однак рішення суду так і не були виконані. У грудні 2012 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини, який 13 лютого 2014 року ухвалив рішення «Щукін та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача. 19 березня 2014 року було відкрито виконавче провадження на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 від 18 квітня 2012 року про виконання державою Україна рішення національного суду. Держава Україна сплатила ОСОБА_2 заборгованість лише 12 листопада 2014 року. Таким чином, судове рішення не виконувалося з 23 грудня 2010 року по 12 листопада 2014 року, у зв'язку з чим позивачу було завдано моральну шкоду.

Позивач подав до суду заяву, в якій просив розглядати без його участі та зазначив, що позовні вимоги підтримує.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2010 року адміністративний позов ОСОБА_2 до УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя задоволено частково. Визнано дії УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя про призначення пенсії ОСОБА_2 у відповідності з вимогами, встановленими ст.ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними з 19 лютого 2010 року. Зобов'язано відповідача призначити позивачу державну пенсію та додаткову пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду 2 групи з 19 лютого 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком дорівнює прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум», та здійснити перерахунок пенсії, виплату з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2012 року вищезазначену постанову змінено. Зокрема, зобов'язано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу, починаючи з 15 травня 2010 року державної пенсії по інвалідності 2-гої групи, захворювання, пов'язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 % мінімальної пенсії за віком, встановленими ст.ст. 50, ч. 4 ст. 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

19 березня 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі рішення № 59834/09 від 13 лютого 2014 року. Документ видав Європейський суд з прав людини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 просить стягнути на його користь три відсотки річних, інфляційні втрати та моральну шкоду. Однак, зазначені вимоги є безпідставними виходячи з наступного.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З матеріалів справи вбачається, що у 2014 році позивачу було сплачено заборгованість за судовим рішенням, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 02 квітня 2015 року № 42558633 де зазначено, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 19 вересня 2014 року № 3628 у розмірі 34 786 грн. 92 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2014 року № 8009 сплачена заборгованість національного суду у розмірі 61 122 грн. 86 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 02 грудня 2014 року № 9140 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1 456 грн. 14 коп.

ОСОБА_2 також було сплачено 2 000 тис. євро в якості відшкодування матеріальної чи моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з Державного бюджету України на його користь інфляційних витрат та трьох процентів річних не підлягають до задоволення, оскільки вказані кошти вже були виплачені внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини, про що обґрунтовано зазначає у своїх запереченнях відповідач.

На підставі викладеного, керуючись ст. 23, 625, 1167, 1173 ЦК України, ст.ст. 10, 57, 60, 84, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа - Державна казначейська служба України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення рішення, а особою, яка була відсутня при проголошенні рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Г.О. Матійчук