Справа №752/4746/16-ц
Провадження № 2/752/3106/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.11.2016 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Колдіної О.О.

з участю секретаря - Овдій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу 35/100 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного 09.06.2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 недійсним.

В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що в травні 2015 р. вона звернулась до своїх знайомих, відповідачів у справі, з проханням надання їй позику на лікування.

Відповідачі відмовились надати гроші в борг, однак запропонували укласти на ім»я ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 35/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Замість коштів відповідачі надали розписку, відповідно до якої відповідач ОСОБА_2 зобов»язувався сплатити позивачу гроші протягом трьох місяців, але не пізніше 09.09.2015 р.

Також, відповідачі переконали її, що нададуть згоду на реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі та нададуть можливість постійного користування нею до повного розрахунку.

Однак, у здійсненні реєстрації їй було відмовлено Голосіївським РВ ГУ ДМС України в м.Києві, а з вересня 2015 р. відповідачі змінили замки в квартирі, не дають можливості нею користуватись та не сплачують грошові кошти.

Позивач посилається на те, що правочин, укладений між сторонами не був спрямований на реальне настання тих правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки покупець не мала наміру сплачувати кошти за частину квартири.

В зв»язку з цим, на підставі положень ст.ст. 215, 229, 230 ЦК України позивач просить визнати договір купівлі-продажу частини квартири від 09.06.2015 р. недійсним.

В ході судового розгляду позивач та її представник підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просили його задовольнити, посилаючись на те, що відповідачі не виконали умови договору купівлі-продажу частини квартири, що належала позивачу на праві власності, не сплатили їй кошти, не забезпечили її реєстрацію в квартирі та обмежили право користування нею, в зв»язку з чим договір повинен бути визнаний недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 визнав позов в повному обсязі, підтвердивши, що будь-яких розрахунків на придбану частину квартири проведено не було і деякий час позивач продовжувала проживати в квартирі, однак, в подальшому ОСОБА_3 змінила замки в квартирі і не має наміру виконувати зобов»язання щодо проведення розрахунків за житло.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, розрахунки за договором купівлі-продажу були проведені сторонами, про що зроблена відмітка в самому договорі, а письмова розписка ОСОБА_2 не може спростовувати ці обставини, оскільки він не був стороною Договору і не може змінювати його умов.

Вислухавши сторони, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.06.2015 р. між ОСОБА_1, як Продавцем, та ОСОБА_3, як Покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу, предметом якого відповідно до п.1 зазначеного Договору є 35/100 частини квартири АДРЕСА_1.

В ході судового розгляду позивач підтвердила, що мала намір укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки їй були необхідні кошти на лікування, однак за умови, що вона залишиться проживати в ній та буде зареєстрована.

Однак, положення договору купівлі-продажу частини квартири від 09.06.2015 р. не містять зазначених умов.

Відповідно до п.4 Договору продаж квартири вчинено за 143457 гривень. Сторони підтвердили факт передачі грошових коштів, підписавши даний правочин.

В ході судового розгляду позивач заперечувала зазначені умови Договору щодо сплати їй грошових коштів, посилаючись на те, що під час вчинення правочину будь-які кошти не передавались, а відповідачем ОСОБА_5 видана розписка, відповідно до якої останній зобов»язався розрахуватись з ОСОБА_1 за продану частку квартири протягом 3 місяців від дати укладення договору, а саме до 09.09.2015 р. Також, ОСОБА_5 зобов»язався зареєструвати ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 та надати вільний доступ до неї.

Зазначені обставини, викладені в розписці від 09.09.2016 р. були підтверджені в ході розгляду справи відповідачем ОСОБА_5

Однак, відповідач ОСОБА_5 не є стороною оспорюваного правочину, а тому не може вносити зміни до умов укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу частини квартири щодо порядку розрахунків за придбане майно, шляхом надання письмової розписки.

Як встановлено судом, після укладення договору купівлі-продажу частини квартири ОСОБА_1 залишилась проживати в ній до вересня 2015 р. В подальшому, доступ до квартири був обмежений відповідачем ОСОБА_3

В своїх поясненнях відповідач ОСОБА_3 зазначила, що розрахунок за придбання квартири проводився нею в присутності нотаріуса при підписанні Договору.

Зазначені пояснення були спростовані державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, яка була допитана судом в якості свідка.

Звертаючись до суду, позивач посилається на положення ст.ст. 215, 229, 230 ЦК України і невиконання відповідачами своїх зобов»язань щодо сплати коштів за придбану квартиру, як на підставу недійсності правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст. 215, 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Відповідно до ст.229 ЦК України Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

Згідно з ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку

навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які

впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою

обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення

обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману

повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо

мотивів правочину не має істотного значення.

Обставин, визначених ст.ст.229, 230 ЦК України, при укладені Договору купівлі-продажу частини квартири від 09.06.2015 р. в ході розгляду справи судом не встановлено.

Не проведення розрахунків за придбане на підставі договору купівлі-продажу майно не є підставою для визнання правочину недійсним.

Договір купівлі-продажу є двостороннім договором за умовами якого в силу положень ст.655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У разі не вчинення однією із сторін договору купівлі-продажу певних дій, як то передача майна, сплата за придбаний товар, що відносяться до істотних умов цього договору і повинні бути вчинені сторонами, договір купівлі-продажу вважається неукладеним.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним.

Враховуючи викладені обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири від 09.06.2015 р. з підстав, заявлених позивачем при зверненні до суду, в зв»язку з чим позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач при зверненні до суду звільнена від сплати судових витрат, такі витрати в зв»язку з відмовою у задоволеені позову компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.3,10, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя