Номер провадження: 22-ц/785/902/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Суворова В.О.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Білгород-Дністровського РВ ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, зняття з реєстраційного обліку та виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3, Білгород-Дністровського РВ ГУДМС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, зняття з реєстраційного обліку та виселення посилаючись на те, що09.01.1982 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб, а в 1997 року шлюб офіційно було розірвано, після чого сторони продовжили мешкати в одній квартирі жилою площею 25 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 з двома дітьми проживала в кімнаті площею 12 кв.м., а ОСОБА_3 в кімнаті площею 13 кв.м. Вели окреме господарство, чоловік - ОСОБА_3 сплачував аліменти.

В липні 2003 році подружжя поновило сімейні відносини та 04.03.2009 року повторно уклали шлюб. Мешкали за вищевказаною адресою. З подружжям проживали донька з чоловіком та двома дітьми і син сторін. Всі роки, з 1984 року, ОСОБА_2 перебувала на черзі у виконавчому комітеті Білгород-Дністровської міської ради на отримання житла.

27 травня 2009 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради на імя ОСОБА_2, як працівнику виконавчого комітету (відділ освіти), було видано ордер № 943 серія НФ на двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею -26,9 кв.м. Підставою видачі ордера на дану квартиру є рішення виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 21 травня 2009 року за № 370.

09.06.2009 року ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_3 та сином - ОСОБА_4 були зареєстровані у вищезазначеній квартирі, однак продовжували проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки квартира по вул.. Пирогова потребувала ремонту та була зовсім необлаштована.

Рішенням суду від 11.02.2011 року шлюб між сторонами було розірвано у звязку з неможливістю продовження стосунків, надмірне вживання чоловіком - ОСОБА_3 алкогольних напоїв, скандали, створення неможливих обставин для проживання дружині ОСОБА_2, сину, дочці та її сімї. Такі дії ОСОБА_3 призвели до погіршення стану здоровя ОСОБА_2 та 21 лютого 2011 року вона потрапила до кардіологічного відділення міської лікарні, де перебувала на стаціонарному лікуванні до 13 березня 2011 року. У період її стаціонарного лікування чоловік доньки не витримав поведінки ОСОБА_3 та запропонував йому звільнити квартиру, в якій вони всі разом проживали.

Відповідач ОСОБА_3 з цього періоду заселився в необлаштовану квартиру АДРЕСА_3.

В червні 2011 року ОСОБА_2 з сином почали робити ремонт АДРЕСА_4. Відповідач ОСОБА_3 всіляко намагався завадити ОСОБА_2 в проведенні ремонту, не впускав до квартири, змінив замки, виганяв будівельників і сантехніка та інше. В жовтні місяці 2011 року ОСОБА_2 з сином вселилися до квартири АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 зазначила, що відповідач ОСОБА_3 постійно порушує правила спільного проживання в квартирі, систематично зловживає спиртними напоями, чинить психологічне насильство шляхом словесних погроз на адресу ОСОБА_2, налаштовує сина проти матері, залякує, висловлюється постійно нецензурною лайкою, неодноразово вчиняв насилля по відношенню до ОСОБА_2, погрожує їй.

З моменту вселення та до теперішнього часу ОСОБА_2 була змушена звертатися за захистом своїх прав на спокійне життя до органів внутрішніх справ в звязку з тим, що відповідач у стані алкогольного спяніння щоденно чинить психологічне насильство шляхом словесних погроз на адресу ОСОБА_2, залякування, що призвело до емоційної невпевненості на той час неповнолітнього сина, який не погоджувався протягом 2011 року без матері навіть заходити до квартири.

ОСОБА_3 звинувачує позивача у тому, що втратив свідомість та отримав травми обличчя і голови, погрожує за дії, які ОСОБА_2 не вчиняла, вимагає додатково гроші в розмірі 3 тисяч доларів.

ОСОБА_2 неодноразово зверталася до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області з повідомленнями про вчинення ОСОБА_3 насилля відносно неї, в результаті відповідач отримував офіційні попередження та декілька разів притягувався до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_3 за місцем роботи у Білгород-Дністровському морському торговому порту надано окреме житло площею 53,08 кв.м. у гуртожитку, йому виписаний ордер №2258 від 05 листопаду 2013 року.

Уточнивши свої позовні вимоги ОСОБА_2 відмовилась від вимог про стягнення з ОСОБА_3 майнової шкоди в розмірі 7 000 гривень, витрат на правову допомогу і судовий збір.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 травня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, виселено ОСОБА_3. із АДРЕСА_5 в м. Б.-Дністровський без надання іншого жилого приміщення та знято його з реєстраційного обліку. Стягнуто з ОСОБА_3К на користь ОСОБА_2 завдану майнову шкоду внаслідок несплати комунальних послуг у розмірі 4447 грн. Стягнуто з ОСОБА_3К на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 215 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_3К відхилено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 травня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 30 квітня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2013 року скасовано, спрау передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про поворот виконання рішення суду відмовлено.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що в період з 09.01.1982 по 30.10.1997 року сторони перебували в зареєстрованих шлюбних відносинах. В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище «Мунтьян») ОСОБА_6 та син ОСОБА_4.

В липні 2003 року сторони відновили шлюбні відносини, проживали разом та 04.03.2009 року повторно зареєстрували шлюб. Сторони разом зі своїм сином ОСОБА_7 проживали в одній квартирі з сімєю доньки ОСОБА_5 за адресою: кв. 190, вул.. Сонячна, 11, м. Білгород-Дністровський.

27 травня 2009 року виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради на імя позивачки - ОСОБА_2, як працівника виконавчого комітету видано ордер на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_6, а 09.06.2009 року позивачка, відповідач та їхній син ОСОБА_4 були зареєстровані у вищезазначеній квартирі, хоча фактичне місце мешкання вони не змінили та в отриману квартиру не переїхали.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України, вселення громадян в житлові приміщення здійснюється на підставі ордеру, ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 11.02.2011 року повторний шлюб між сторонами був розірваний. Через загостренні відносини між сторонами та іншими членами їхньої сімї відповідач переїхав до іншого помешкання, а саме в квартиру АДРЕСА_7, технічний стан якої потребував ремонту, умови для проживання в ній були не задовільними.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

В червні місяці 2011 року позивачка з сином ОСОБА_7 розпочали ремонт в квартирі АДРЕСА_3. Матеріали справи містять докази понесених позивачкою витрат на ремонт квартири та сплату комунальних послуг. Разом з тим, відповідачем також були надані суду копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, накладні, товарні чеки про сплату ним комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_8 та сплату за будівельні матеріали в указаній квартирі в період з 2009 року до 2012 року.

Всі представлені сторонами докази здійснення ними ремонту і сплати комунальних послуг були прийняті судом та обєктивно оцінені.

Протягом усього часу сумісного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідач зловживає спиртними напоями, чинить психологічне насильство шляхом погроз, залякування фізичною розправою, виражаючись при цьому нецензурною лайкою, що призводить до емоційних переживань сина та погіршення здоровя позивачки. Такі обставини підтверджуються копіями чисельних звернень позивачки до органів внутрішніх справ на неправомірні та протиправні дії відповідача, в результаті чого відділ Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України Одеської області (на даний час Білгород-Дністровський ВП ГУНП в Одеській області) виніс відповідачу девять офіційних попереджень та чотири рази відповідача було притягнено до адміністративної відповідальності за правопорушення передбачені ст.. 173-2 КУпАП.

Також, з відмовних матеріалів, що були представлені суду Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області для дослідження вбачається, що за період сумісного проживання відповідач двічі звертався до правоохоронних органів з заявами про неправомірні дії позивачки щодо нього.

За розясненням Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в п. 17 постанови № 2, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Позивачем ОСОБА_2 не доведено суду факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття, вчинення ним аморальних поступків, а також не надано суду доказів на підтвердження того, що до відповідача застосовувались заходи громадського впливу, які не дали результату, що є обовязковою умовою для застосування норм статті 116 ЖК України.

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує особиста неприязнь, яка переходить у конфлікт, що перешкоджає співмешканцям повноцінно, спокійно та з повагою один до одного проживати в одній квартирі дотримуючись всіх правил добросусідства.

Правова оцінка відносин, що склалися між сторонами привела суд до обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідача з квартири АДРЕСА_9, оскільки його дії не входять до переліку підстав для примусового виселення особи з займаного приміщення, що передбачені ст..116 ЖК України: виселення громадян без надання громадянам іншого жилого приміщення, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Вказаною нормою Закону передбачено виселення громадян у разі систематичного та грубого порушенням правил порядку проживання у займаному приміщенні.

Як зазначалось вище, таких дії з боку відповідача виявлено не було, а виявлено лише протиправні дії відповідача відносно особисто ОСОБА_8 Припинення сімейних відносин з наймачем будинку (квартири) та особиста неприязнь не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Тобто, конфліктні відносини співмешканців не є достатньою та самостійною підставою для виселення особи.

Статтею 117 ЖК України передбачається виселення громадян у разі визнання ордера недійсним.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Як зазначено у статті 60 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Статтею 7 визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою, свідоцтва про смерть.

Тобто на підставі вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003р. є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, та положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із зазначених вимог.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення права такої особи користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

В інформаційному листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ звернуто увагу на те, що «Відповідно до ст. 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

При цьому суду необхідно врахувати, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації особи за місцем проживання взаємопов'язане і залежать від вирішення питання про житлові права особи, які регулюються нормами житлового і цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 156 Житлового кодексу України; ст. 405 ЦК України).

Таким чином, відмова у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_3 з займаного жилого приміщення квартира АДРЕСА_10 виключає можливість задовольнити вимогу про зняття відповідача з реєстраційного обліку місця проживання

Виходячи з викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо суд обгрунтовано вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що що що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на систематичне порушення відповідачем правил співмешкання, що на його думку є обовязковою умовою визначеною в ст. 116 ЖК України для задоволення позову, неналежну участь у фінансуванні ремонту та придбанні будматеріалів з боку відповідача як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є на думку колегії суддів необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

ОСОБА_9