Номер провадження: 22-ц/785/7246/16
Головуючий у першій інстанції Мурзенко М. В.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О.Д., Станкевича В. А.

при секретарі Желєзнові В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали з цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, представника ОСОБА_4, на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20. 07. 2016 р.,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20. 07. 2016 р.. задоволено заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову і накладено арешт на автомобіль «Mazda 6», легковий седан бежевого кольору, номер кузову НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, представник ОСОБА_4, просить скасувати ухвалу суду як незаконну та необґрунтовану і відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову. Зокрема, вказав, що при ухваленні судового рішення не враховані приписи ЦПК України щодо підстав забезпечення позову, оскільки позивачем наведені припущення про те, що відповідач намагається продати транспортний засіб, будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини до суду позивачем надано не було. Посилається на ч. 1 п. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і, що доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16. 12. 1992 р.) і, що накладення арешту на транспортний засіб на підставі припущень позивача призвело до свавільного та невиправданого втручання у право відповідача на мирне володіння її майном, що є прямим порушенням ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Звертає увагу суду, що з обставин справи та змісту заяви про забезпечення позову не вбачається підстав, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду по справі у разі задоволення позовних вимог, а також що з аналізу норми п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК вбачається, що накладення арешту в якості заходів забезпечення позову допускається лише щодо майна відповідача, а не інших осіб, в той самий час, задовольняючи клопотання позивача щодо одного з відповідачів по справі суд не вчиняє будь-яких інших дій стосовно майна другого відповідача по справі, суд проігнорував роз'яснення, викладені в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22. 12. 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

В судовому засіданні ОСОБА_6, представник ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги, а адвокат Вацков М. Г., представник ОСОБА_2, вважає ухвалу суду правильною.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 151-153 ЦПК України і того, що предметом заявленого позову є визнання договору купівлі-продажу саме стосовно цього автомобіля.

Вказаний висновок суду є обґрунтованим і відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову (ч. 1 статті). У заяві про забезпечення позову повинно бути визначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч. 2 статті). Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 статті).

Згідно зі ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно (ч. 1 статті), види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 статті).

За положеннями ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 статті), про вжиття заходів забезпечення позову суд постановляє ухвалу, в якій зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, порядок виконання, розмір застави, якщо така призначена (ч. 5 статті), залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково (ч. 6 статті), суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (ч. 8 статті).

Отже, заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

За роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22. 12. 2006 р. (із змінами) розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів (п. 4 постанови); ухвала про забезпечення позову постановляється в порядку, визначеному ст. 209 ЦПК , і повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали (п. 7 постанови).

Судом встановлено, що 18. 05. 2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору № 71 купівлі-продажу автомобіля «Mazda 6», легковий седан бежевого кольору, номер кузову НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посилаючись на те, що вказаний автомобіль був придбаний під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, але 05. 12. 2015 р. його дружина ОСОБА_3 без його відома та без його письмової згоди переєструвала цей автомобіль на відповідачку ОСОБА_8 згідно вказаного договору, посвідченого адміністратором Сервісного центру МВС № 5141, і в прикінцевих положеннях договору відповідачка ОСОБА_3 стверджувала, що треті особи не мають права на цей автомобіль.

Одночасно з поданням вказаного позову ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову від 18. 05. 2016 р., в якій просив накласти арешт на вказаний автомобіль з тих підстав, що на теперішній час йому стало відомо, що відповідачка ОСОБА_4 намагається з метою унеможливити повернення йому спірного автомобіля переоформити його на інших осіб шляхом продажу, а також зазначив, що враховуючи ту обставину, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання рішення суду просить суд накласти арешт на спірний автомобіль.

З урахуванням того, що на час постановлення оскаржуваної ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірний автомобіль, суд першої інстанції, розглядаючи відповідно до вимог закону заяву про забезпечення позову без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі, виходив з того, що цей автомобіль є предметом спору між сторонами, і з необхідності гарантувати виконання можливого рішення суду, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції діяв у межах своїх повноважень та положень ст. ст. 151-153 ЦПК України щодо забезпечення позову.

Вказаний висновок не спростовується доводами апеляційної скарги, в тому числі і з посиланням на положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ч. 1 п. 1 Першого протоколу до Конвенції і рішення Європейського суду з прав людини у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16. 12. 1992 р.

За викладених обставин з урахуванням вищевказаних правових положень апеляційний суд приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не являються підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2про забезпечення позову, у зв'язку з чим ухвала суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307 ч. 2 п. 1, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_5, представника ОСОБА_4, і залишити ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20. 07. 2016 р. без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич