Справа № 345/280/16-ц
Провадження № 22-ц/779/2124/2016
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Фединяка В.Д., Матківського Р.Й.,

секретаря Петріа Д.Б.,

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Копанківської сільської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про зобов'язання виділити та надати в постійне користування земельну ділянку, визнання права власності на паркан, встановлення права постійного і безперешкодного доступу до криниці за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до Копанківської сільської ради, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. З 1992 року спільно з іншими власниками квартир у вказаному будинку користується і земельною ділянкою, яка знаходиться навколо будинку. Поділ земельної ділянки між сусідами відбувався за усним погодженням та добровільною згодою, він користується земельною ділянкою, яка знаходиться під вікнами його квартири, прибирав і окультурював територію та не отримував при цьому жодних претензій ні від сусідів, ні від органів місцевого самоврядування. 07 серпня 2009 року рішенням сільської ради надано земельну ділянку в постійне користування за письмовим погодженням сусідів, складено акт встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування, який був підписаний ОСОБА_10, ОСОБА_4 та сільським головою ОСОБА_11 без зауважень. На цій земельній ділянці він встановив огорожу. Оскільки земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок виділена саме для будівництва та обслуговування житлового будинку, а для будівництва паркану він отримав дозвіл сільської ради, визначив межі земельної ділянки та здійснив будівництво у відповідності до розробленого проекту, тому вважає, що збудований ним паркан є новоствореним майном. Через тривалі судові засідання та рішення суду про знесення паркану він не мав можливості зареєструвати право власності, а тому для захисту своїх прав змушений звернутися до суду. Просив зобов'язати Копанківську сільську раду виділити та надати йому в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована в АДРЕСА_2; визнати за ним право власності на паркан, який збудований навколо зазначеної земельної ділянки; встановити для власників квартир № АДРЕСА_1 право постійного і безперешкодного доступу до криниці, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці біля громадської стежки зі сторони суміжного землекористувача ОСОБА_10

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови щодо задоволенні позовних вимог про зобов'язання виділити та надати в постійне користування земельну ділянку, визнання права власності на паркан ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд, вирішуючи спір, не врахувавши особливостей правовідносин, застосував норми права, які не в повній мірі можуть бути застосовані в даному спорі. Правомірність дій і рішень прийнятих відповідно земельної ділянки і паркану підтверджується нормами Земельного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (серпень 2009 року). Розпорядження землею, яка належала до комунальної власності, є компетенцією органів місцевого самоврядування і рішенням Копанківської сільської ради в законному порядку надано дозвіл на використання цієї землі.

Апелянт зазначає, що будівництво здійснено на земельній ділянці, яка призначена для забудови і законність його дій з благоустрою території підтверджується також Законом України «Про благоустрій населених пунктів» (в редакції станом на серпень 2009 року).

Оскільки в даному випадку земля та паркан є приналежністю до основної речі-житла, на яке апелянт має право часткової власності згідно свідоцтва про право власності, тому у нього виникло і право власності на огорожу, яке за ним слід визнати.

Просив рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання виділити та надати в постійне користування земельну ділянку, визнання права власності на паркан суду скасувати, прийняти нове рішення, яким зобов'язати Копанківську сільську раду виділити та надати йому в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована в АДРЕСА_2; визнати за ним право власності на паркан, який збудований навколо зазначеної земельної ділянки.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги щодо встановлення для власників квартир № АДРЕСА_1 право постійного і безперешкодного доступу до криниці, яка знаходиться на вказаній земельній ділянці біля громадської стежки зі сторони суміжного землекористувача ОСОБА_10 не оскаржується, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вислухавши позивача та його представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України були повно і всебічно дослідженні обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 12, 116, 42, 122. 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 331, 332 Цивільного кодексу України, встановив, що частина прибудинкової території не може бути передана у користування одному із співвласників багатоквартирного будинку, а огорожа не є окремим нерухомим майном і не є приналежністю головної речі - квартири, тому право власності не неї не може бути визнано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок, виданим 23 червня 1992 року на підставі рішення виконкому Копанківської сільської ради НОМЕР_1 від 05 червня 1992 року (а.с.6).

Власниками квартири №1 в цьому ж будинку є ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.76), квартири НОМЕР_1-ОСОБА_17., квартири НОМЕР_2ОСОБА_18. (а.с.7). Щодо власників квартир НОМЕР_1 і НОМЕР_2, то відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутні (а.с. 7, 61-62).

Рішенням Копанківської сільської ради Калуського району від 07 серпня 2009 року ОСОБА_2 надано земельну ділянку прибудинкової території в постійне користування за письмовим погодженням сусідів (а.с.8, 39).

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011 р., яке набрало законної сили 11.04.2012р. зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні земельною ділянкою та громадською стежкою по АДРЕСА_1 в с. Копанки Калуського району шляхом демонтування самовільно встановленої огорожі. (а.с. 11-14).

Згідно акту від 08 червня 2015 року №104 комісією в складі голови сільської ради -ОСОБА_12, секретаря сільської ради, діловода сільської ради проведено огляд жилого будинку і встановлено, що будинок належить до комунальної власності територіальної громади с. Копанки і знаходиться на балансі Копанківської сільської ради. Будинок двоповерховий, складається з 4-х квартир з окремими входами до кожної із квартир по дві квартири на кожному поверсі. Квартира ОСОБА_2 розташована на другому поверсі будинку, а квартира ОСОБА_4 - на першому під квартирою позивача (а.с.22).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_2 рішення Копанківською сільською радою від 06 жовтня 2015 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки, площею 927 кв.м. (0,0927га) з подальшим наданням її у постійне користування співвласникам будинку не прийнято. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 9, 10).

Рішенням Копанківської сільської ради від 15 червня 2016 року № 213 відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо виділення земельної ділянки прибудинкової території по АДРЕСА_1, розміром 0,0307 га та надання в спільну сумісну власність в рівних частинах (а.с. 186).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Повноваження місцевих органів влади у сфері землеустрою, порядок затвердження землевпорядних проектів, зокрема, з метою організації нових та впорядкування існуючих об'єктів землеустрою та проектів щодо впорядкування територій населених пунктів, порядок розроблення документації із землеустрою, питання порядку використання земель житлової та громадської забудови (п. "б" ч. 1 ст. 19 ЗК України ), до якої відносилась і спірна земельна ділянка, на час виникнення спірних правовідносин регулювалися ст.ст. 12, 18,19, 38,42, 181-186-1 ЗК України, нормами Законів України: "Про основи містобудування", «Про планування і забудову територій", «Про землеустрій" та прийнятими відповідно до них нормативними актами, зокрема Типовими регіональними правилами забудови, затвердженими наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10 грудня 2001 року № 219, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 3 січня 2002 року за НОМЕР_2/6292 тощо.

Ст. 12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу та інше.

Згідно із ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У судовому засіданні встановлено, що будинок АДРЕСА_1 є чотирьохквартиним (по дві квартири на першому і другому поверхах), на першому поверсі власниками квартири НОМЕР_3 є ОСОБА_4, ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_13 (а.са.76 т.1), на другому поверсі власником квартири НОМЕР_4 є позивач, власаником квартири НОМЕР_1 - ОСОБА_14, квартири НОМЕР_2 - ОСОБА_8

Отже, будинок АДРЕСА_1 є багатоквартирним, земельна ділянка, на якій він розташований відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, не є садибного типу, оскільки мешканці будинку набули права власності лише на окремі квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. 42 ЗК України власники квартир багатоквартирного будинку державного житлового фонду мають право користуватися закріпленою за будинком прибудинковою територією.

Прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку (ст. 1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку").

Згідно зі ст. 19 Закону України від 29 листопада 2001 року "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна, неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільну часткову власність.

За змістом Рішенням Конституційного суду України від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою, оскільки допоміжне приміщення може бути розташоване й поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

В силу частин 1, 2, 3 та 4 ст. 42 Земельного кодексу України (як в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин, так і в редакції Закону № 417-VIII від 14.05.2015) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників. Ці положення стосуються земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруд та прибудинкової території, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Отже, нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 42 ЗК України, в системному взаємозв'язку зі ст. 88 ЗК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, може бути передана об'єднанню власників багатоквартирного житлового будинку у спільну часткову власність, як єдиний об'єкт права власності, при цьому поділ такої земельної ділянки чи виділ з неї окремої частини (в користування чи у власність) законодавством не передбачений. Тобто, земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності і разом із загальним майном є неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) та майном співвласників, які визначають порядок його використання, а тому суд дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог позивача про зобов'язання виділити та надати йому в постійне користування земельну ділянку площею 0,0307 га, яка розташована в АДРЕСА_2.

Крім того, частиною другою цієї статті 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, про визнання недійсною відмови у розгляді заяв громадян про безоплатну передачу у власність (приватизацію) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського й особистого селянського господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, дачного будинку та індивідуального гаража.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права.

Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. N 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. N 973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Враховуючи, що права на земельну ділянку виникають на підставі рішення (акту) органу виконавчої влади або місцевого самоврядування, до виключних (дискреційних) повноважень яких відносяться питання передачі земельних ділянок у власність, доводи апелянта про можливість захисту порушеного права шляхом зобов'язання органу місцевого самоврядування прийняти рішення про виділ та надання йому в постійне користування земельної ділянки не заслуговують на увагу.

Правила щодо набуття права власності на новостворене майно та перероблену річ встановлені статтями 331, 332 ЦК України.

Та обставина, що збудований ОСОБА_2 паркан біля будинку АДРЕСА_1 в с. Копанки є самовільно встановленим підтверджується рішенням Калуського міськрайонного суду від 17.10.2011 р. (а.с.11-14), де відповідачем виступав ОСОБА_2, яке набрало законної сили і відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 7 Постанови № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо).

В силу ст. 186 ЦК України огорожа не є головною річчю, а є приналежністю головної речі.

Позивач є власником квартири (а.с.6), а згідно ст. 382 ЦК України квартира це є ізольоване помешканням в житловому будинку, призначене та придатним для постійного у ньому проживання. Таким чином, такий об'єкт права власності як квартира не передбачає входження в склад нерухомого майна паркану (огорожі).

Із матеріалів справи встановлено, що саме по собі право власності позивача на огорожу земельної ділянки як окремий рухомий об'єкт матеріального світу (майно) ніким не оспорюється, оспорюється лише правомірність встановлення цього об'єкту.

Оскільки огорожа не є окремим об'єктом нерухомого майна, на яку можливо визнати право власності, тому суд правильно відмовив у задоволенні позову і в цій частині.

Це рішення не перешкоджає позивачу демонтувати самовільно встановлену огорожу і право власності позивач на це рухоме майно не втрачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду. Жодних допустимих та належних нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду суду першої інстанції та могли б вплинути на рішення, не надано і апеляційному суду.

На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: І.О. Максюта

ОСОВ.Д. ФединякСОР.Й. Матківський