Справа № 2/489/3/16р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 січня 2016 року Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Коденко К.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, представника відповідачки ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказує на те, позивач зазначав, що у 1999 році він позичив ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 10 000,00 дол. США, в якості забезпечення повернення яких 4 жовтня 2000 року було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2008 року було визнано недійсним. Також, визнано, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 4 жовтня 2000 року був укладений договір позики та визнано дійсним договір застави належної ОСОБА_5 вказаної квартири. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на вказану квартиру. Проте, під час виконання рішення зясувалося, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано не за ОСОБА_5, а за іншими особами. Так, згідно довідки КП «МБТІ» від 14.11.2012 року, право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва. 28 вересня 2012 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 27.09.2012 року.

12 листопада 2012 року право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_8 А 19 липня 2013 року спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2013 року.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_4 на праві власності.

15 квітня 2014 року ОСОБА_5 помер.

Ухвалою суду від 20.05.2014 року в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору до участі у справі було залучено спадкоємця померлого - ОСОБА_9

В судовому засіданні позивач підтримав свій позов. Просив про його задоволення. Представник відповідачки вказував на те, що наданий час ОСОБА_4 не є власником спірної квартири.

Представник третьої особи вказував на те, що відсутні підстави для задоволення позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи вбачається, у 1999 році позивач позичив ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 10 000,00 дол. США, в якості забезпечення повернення яких 4 жовтня 2000 року було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2008 року було визнано недійсним. Також, визнано, що між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 4 жовтня 2000 року був укладений договір позики та визнано дійсним договір застави належної ОСОБА_5 квартири.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики звернуто стягнення на вказану квартиру.

Проте, під час виконання рішення було встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано не за ОСОБА_5, а за іншими особами.

Так, згідно довідки КП «МБТІ» від 14.11.2012 року, право власності на квартиру було зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва.

28 вересня 2012 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 27.09.2012 року.

Власником квартири на час предявлення позивачем даного позову до суду була ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 19 липня 2013 року.

Згідно до ст. 17 Закону України «Про заставу», заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.

Стаття 27 Закону України «Про заставу» передбачає, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Таким чином, застава зберігає свою силу не залежно від переходу майна у власність іншої особи.

Такі ж положення містить Закон України «Про іпотеку»

Відповідно до ст. ст. 1, 3-5, 7, 11-12, 17-18, 23, 33, 35, 39 Закон України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому названим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

До того ж, як вбачається з рішення апеляційного суду Миколаївської області від 05.10.2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_1, про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування від добросовісного набувача, на теперішній час власниками спірної квартири є спадкоємці ОСОБА_5 ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим і задоволенню не задоволенню.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.А. Спінчевська