Провадження №22-ц/784/308/16
Провадження №22-ц/784/308/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія 5
Рішення

Іменем України

15 лютого 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,

за участі: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка одночасно є

представником відповідача ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_8,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка одночасно є представником ОСОБА_7, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2014 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_7, про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. Зокрема, позивачу належить 2/5 частки у праві власності на вказану квартиру, а кожному із відповідачів належить по 3/25 частки у праві власності на квартиру.

Посилаючись на вимоги ст.365 ЦК України, а також на те, що відповідачі не проживають в спірній квартирі, не беруть участь в її утриманні та втратили до неї інтерес з приводу користування нею, позивач просив припинити їх право власності на частки у спільному майні з виплатою грошової компенсації вартості їх часток, а також визнати за ним право власності на 12/25 часток вищевказаної квартири.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_9 на 3/25 частки, ОСОБА_10 на 3/25 частки, ОСОБА_5 на 3/25 частки та ОСОБА_7 на 3/25 частки квартири АДРЕСА_2 з виплатою останнім грошової компенсації в розмірі 20 657 грн. 52 коп. кожному.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 12/25 часток квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка одночасно є представником ОСОБА_7, посилаючись на неповне зясування судом першої інстанції дійсних обставин справи та необґрунтоване визнання права власності за позивачем, просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наявності всіх підстав для припинення права на частку у спільному майні, що передбачені ст.365 ЦК України, а саме квартира є неподільною, спільне користування нею є неможливим, частка кожного з відповідачів є незначною і не може бути виділена в натурі і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів.

Проте не з усіма висновками місцевого суду можна погодитись, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення місцевого суду не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно положень ст.ст.21,24,41 Конституції України, ст.ст.319,358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст.317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст.321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.365 цього Кодексу право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Зі змісту вищевказаної статті випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пп. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та обєкта, який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року №6 - 81 цс 11, від 15 травня 2013 року №6 - 37 цс 13 та від 02 липня 2014 року №6 - 68 цс 14, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для усіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2, є обєктом спільної часткової власності сторін.

Так, ОСОБА_3 є власником 2/5 часток квартири №4, що знаходиться за адресою: місто Миколаїв, вулиця Велика Морська, №102 на підставі договору дарування від 21 березня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрованого в реєстрі за №222 та 3/25 часток обумовленої квартири на підставі договору дарування частки квартири від 10 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_12, зареєстрованого в реєстрі за №146 (а.с.3-4,28-29,92).

Відповідачам ОСОБА_9, ОСОБА_6 (до шлюбу Харитонюк) І.В., ОСОБА_5, ОСОБА_7, кожному із них належить по 3/25 часток у праві власності на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1996 року Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого 01 лютого 1996 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації, за №17392 та рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 24 квітня 2014 року, яке набрало законної сили та за яким були визначені частки кожного із співвласників (а.с.5).

Пояснення в судовому засідання апеляційної інстанції відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (до шлюбу Харитонюк) І.В., інші докази по справи свідчать про те, що за ними іншого нерухомого майна на праві власності не зареєстровано. За відомостями адресно довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Миколаївській області останні зареєстровані у вищевказаній квартирі (а.с.22,24).

Сторонами також визнається, що відповідач ОСОБА_9 у 2004 році виїхав на заробітки до Москви, і з того часу відомостей про нього у родини немає. Згідно повідомлення СВ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 14 серпня 2015 року встановити місце знаходження ОСОБА_9 не представилось можливим (а.с.112).

За висновком судової будівельно-технічної експертизи №82/14 від 02 вересня 2014 року, ринкова вартість 3/25 частки вказаної квартири становить 22 505 грн., а виділ 3/25 частки в натурі є неможливим (а.с.35-40).

Кошти на депозитний рахунок суду було внесено позивачем.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави, передбачені ст.365 ЦК України для припинення права власності відповідачів у спільному майні.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що частка кожного відповідача у спірній квартирі є незначною та позбавлення їх права на частку не завдасть їм істотної шкоди та не порушить їх житлових прав.

Разом з тим, необхідною умовою для припинення права власності на частку у спільному майні за положеннями ст.365 ЦК України, окрім неподільності речі і внесення позивачем відповідної суми на депозит, є встановлення наявності тих обставин, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника - відповідача по справі та членам його сімї.

Однак, на обґрунтування таких позовних вимог позивачем та його представником у судове засідання доказів щодо належності відповідачам іншого житла, що є характеристикою наявності чи відсутності завдання істотної шкоди їх інтересам внаслідок припинення права на частку в спірному майні - не надано. Як не надано і будь - яких інших доказів, які можуть свідчити про відсутність порушення інтересів відповідачів у випадку задоволення позову.

Посилання позивача на відсутність відповідачів у спірній квартирі, та їх тривале не проживання в цьому житлі, ні є умовою для припинення права співвласника на частку у спільному майні в порядку, передбаченому ст.365 ЦК України, так як на зміст права власності не впливає вибір співвласником постійного місця проживання (ч.2 ст.317 ЦК України), оскільки він володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Щодо несплати відповідачами комунальних послуг, то це також ні є підставою для припинення права на частку у спільному майні, так як порядок його утримання і компенсації понесених витрат одного із співвласників передбачено положеннями ст.360 ЦК України.

Даних про неможливість спільного використання цього майна немає, так як жодна із сторін не проживає в спірній квартирі та не порушує порядок сумісного проживання сторін.

Доводи позивача щодо того, що не приїзд відповідача ОСОБА_7 до спірної квартири свідчить про непотрібність йому даного житла, є припущенням та допустимими та належними доказами не підтверджені.

Проте, при вирішенні спору, суд першої інстанції не зясував належним чином вказані обставини. Внаслідок чого, невірно встановив правовідносини сторін та не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки, місцевий суд був іншої думки і задовольнив позовні вимоги, то зазначений висновок слід привести в дію рішенням апеляційної інстанції.

За такого, встановивши вищевказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково вирішив питання про припинення права на частку у спільному майні, а тому судове рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2014 року, підлягає скасуванню на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позову на підставі вищезазначених обставин.

При цьому, вирішуючи справу, колегія суддів враховує положення ч.3 ст. 303 ЦПК України та оскільки оскаржуваним рішенням порушено принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших, та оскільки таким рішенням зачіпаються також майнові інтереси співвласника ОСОБА_9, то колегія суддів вважає що рішення суду підлягає скасуванню і в частині щодо вирішення позовних вимог відносно нього.

Також, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_6 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 990 грн. 22 коп., сплачений при зверненні до суду з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка одночасно є представником ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 жовтня 2014 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_7 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 990 (девятсот девяносто) грн. 22 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_13