АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1301/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.

Суддів - Карімової Л.В., Швецова Л.А.,

За участю секретаря - Єрьоменко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, після уточнення якого просила стягнути з ДП Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» 10 082,76 грн. заборгованості з нарахованої та невиплаченої заробітної плати; 41650,00 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати; 2875,55 грн. компенсації втрати частини доходу.

В обґрунтування посилалася на те, що 10.06.2013р. її було прийнято на роботу до Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» (надалі ДП) на посаду начальника відділу механізації робіт та випуску продукції. 27.02.2015р. її було звільнено з роботи за скороченням штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Всупереч ст.ст. 47, 116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі із нею проведений не був і згідно виданої відповідачем довідки заборгованість по заробітній платі склала 10082,76 грн.

Оскільки і після звернення ОСОБА_1 до суду заборгованість із заробітної плати не була їй виплачена, позивач просила також стягнути середній заробіток за час затримки й компенсацію втрати частини доходу.

Представник відповідача не заперечувала проти задоволення позову в частині стягнення 10 082,76 грн. заборгованості з нарахованої та невиплаченої заробітної плати і 2854,55 грн. компенсації втрати частини доходу. Разом з тим, затримка виплати заробітної плати сталася не з вини відповідача, а внаслідок накладення органами державної виконавчої служби арешту на його розрахункові рахунки, що унеможливило здійснення розрахунків із ОСОБА_1, тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати просила відмовити.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1були задоволені частково: стягнуто з ДП заборгованість по нарахованій та невиплаченій заробітній платі у розмірі 10082 грн. 76 коп. та компенсацію втрати частини доходу у розмірі 2854 грн. 55 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить змінити рішення суду та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. В обгрунтування посилається на порушення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1оскаржила рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2015 року виключно в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а відповідач із апеляційною скаргою не звертався, колегія суддів переглядає рішення суду виключно в оскарженій позивачем частині.

Відповідно до п. 4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є порушення судом норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачється із матеріалів справи, згідно наказу №84-к від 10.06.2013 р. ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП на посаду начальнику відділу механізації робіт та випуску продукції.

27.02.2015р. ОСОБА_1 була звільнена з роботи за скороченням штату працівників за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України наказом № 17-к (а.с. 10).

Під час звільнення позиачу не була виплачена нарахована їй заробітна плата у розмірі 10 082,76 грн., що не заперечувалося відповідачем і підтверджується довідкою вих. №222 від 04.08.2015 року (а.с. 11).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, суд першої інстанції керувався ст. ст. 116, 117 КЗпП та виходив з того, що на рахунки ДП було накладено арешт в установах банків, його вина у порушенні встановленого ст. 116 КЗпП строку відсутня, а відтак немає й підстав для застосування ст. 117 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Зі змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України вбачається, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

При цьому, порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Зазначені правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права.

У звязку із цим, арешт рахунків ДП не свідчить про відсутність його вини у затриммці розрахунку із ОСОБА_1, а тому її позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не може повністю погодитись із розрахунком ОСОБА_1 належних їй до виплати сум.

Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із

змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 )

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому

періоді. ( Пункт 8 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ N 1398 від 30.07.99 )

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. ( Пункт 8 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 )

Таким чином, під час обчислення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, необхідно брати до розрахунку кількість робочих, а не календарних днів.

Згідно матеріалів справи, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 148 гривень 75 копійок ((1175,07 грн. заробітної плати за січень 2015 року + 4774,82 грн. заробітної плати за лютий 2015 року) / 40 робочих днів січня-лютого 2015 року).

Кількість робочий днів з 01 березня 2015 року (коли виникла прострочка виплати заробітної плати) по 15 лютого 2016 року (день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) склала 240.

Таким чином, для визначення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати необхідно помоножити середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 (148,75) на кількість робочих днів фактичної затримки (240), що буде дорівнювати 35 700 гривень. Саме ця сума має бути стягнута з ДП в якості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Відповідно до ч.ч. 1,3,5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України № 3674-VI від 08.07.2011 року «Про судовий збір» (надалі Закон України №3674-VI від 08 липня 2011 року), а її апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з ДП належить стягнути в дохід держави судовий збір, що мав бути сплачений при подачі апеляційної скарги.

Згідно п.п. 6 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України №3674-VI від 08 липня 2011 року ставка за подання апеляційної скарги на рішення суду складає 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України №3674-VI від 08 липня 2011 року судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

При подачі позовної заяви в межах задоволених позовних вимог ОСОБА_1 мала сплатити 129 грн. 58 коп. ((10082,76+2875,55)/100), тому при подачі апеляційної скарги (також в межах задоволених вимог апеляційної скарги) мало бути сплачено 392 грн. 70 коп. (35700/100*1,1). А всього з відповідача належить стягнути 522 гривні 28 копійок.

Керуючись Законом ст.ст. 116, 117 КЗпП, Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 88, 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, постановами ВСУ № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року та № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року, п.8 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 04 грудня 2015 року змінити, скасувавши у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Задовольнити позовні вимоги в цій частині частково.

Стягнути з Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» на користь ОСОБА_1 35 700 (тридцять п'ять тисяч сімсот) гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Стягнути з Державного підприємства Український державний проектний інститут «Укрміськбудпроект» в дохід держави судовий збір у розмірі 522 (п'ятсот двадцять дві) гривні 28 (двадцять вісім) копійок.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді -