У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Демяносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 червня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики в присутності свідків, відповідно до якого він передав відповідачеві на покупку автомобіля грошові кошти у сумі 8 тис. дол. США, що еквівалентно - 64 тис. грн, на строк до 01 липня 2013 року. На даний час зобов'язання не виконані. У зв'язку із наведеним, просив стягнути із ОСОБА_5 на свою користь: заборгованість за договором позики у розмірі 207 280 грн, індекс інфляції за час прострочення боргу в розмірі 165 202 грн 16 коп., 3% річних за час прострочення боргу в розмірі 16 270 грн 06 коп., а також судові витрати.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 207 280 грн, індекс інфляції за час прострочення боргу у розмірі 165 202 грн 16 коп., 3 % річних за час прострочення боргу в розмірі 16 270 грн 06 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 30 червня 2016 року рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 20 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Розглядаючи справу, апеляційний суд правильно встановив, що 15 червня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 написали розписку, відповідно до якої відповідач продасть автомобіль марки Mercedes-Benz 609 D 1996 року випуску, двигун № НОМЕР_1, який належить позивачу, куплений та розмитнений за кошти позивача. У разі продажу вищевказаного автомобіля, ОСОБА_5 зобов'язався передати кошти у сумі 8 тис. дол. США ОСОБА_4, що еквівалентно 64 тис. грн до 01 липня 2013 року. Розписку було написано власноручно ОСОБА_5, а 18 червня 2013 року секретарем виконкому Новодмитрівської сільської ради було засвідчено справжність підпису ОСОБА_5 Зміст розписки погоджений особисто ОСОБА_4

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, правильно виходив із того, що розписка відповідача не є письмовою формою договору позики, відповідно до вимог ч.1 ст. 1046 ЦК України, оскільки в ній не зазначено про отримання ОСОБА_5 грошових коштів від ОСОБА_4, а тому між сторонами не виникли відносини позики.

Такі висновки апеляційного суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Демяносов

А.О.Леванчук