Справа № 750/7136/16-ц Провадження № 22-ц/795/2139/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Логвіна Т. В. Доповідач - Страшний М. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про вселення,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 жовтня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5І.Є, посилаючись на невідповідність рішення фактичним обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Позивач наполягає на тому, що вона має постійну роботу та потребує постійного проживання в місті Чернігові, на яке має право як законний член сімї відповідача. Також позивач звертає увагу суду на те, що відповідачем було зроблено перепланування частини будинку та збільшено кількість кімнат до двох.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивача не можна вважати такою, що має право на користування житловим приміщенням, до якого просить її вселити.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду, який відповідає встановленим по справі обставинам та нормам закону, що регулює спірні правовідносини.

За положеннями ст. 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Судом встановлено, що сторони на час розгляду справи перебувають в зареєстрованому шлюбі з 10.10.2014 року.

Відповідач ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 03.11.1984 року є власником 3/20 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Чернігові по вул. Інтернаціональній, 55 (на даний час вул. ОСОБА_8), та на підставі договору конкретного користування частиною житлового будинку від 21.10.1998 року користується коридором 3-1 площею 3,5 кв.м., кухнею 3-2 площею 9,6 кв.м., кімнатою 3-3 площею 9,2 кв.м. (а.с.21).

Встановлено, що позивач у спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, є зареєстрованою з 22 червня 1984 року за адресою смт. Гончарівське, вул. Танкістів, буд.66 в.30 (а.с.28).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як вбачається з матеріалів справи, угоди між відповідачем та позивачем щодо порядку користування спірною квартирою не було.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Суд першої інстанції, правильно виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вона вселилася в спірну квартиру у установленому законом порядку як член сімї відповідача на постійне місце проживання, вела з ним спільне господарство, брала участь в утриманні квартири, та що ця квартира є її єдиним постійним місцем проживання.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів створення їй з боку відповідача перешкод у користуванні спірним житлом.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_5 визнала, що перешкоди у користування житом їй створюються з боку іншого співвласника будинку ОСОБА_9; з боку відповідача ОСОБА_7 перешкоди відсутні.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: