Справа № 460/509/13 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/4045/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

при секретарі Цапові П.М.,

за участю адвоката ОСОБА_3 представника позивачки ОСОБА_4,

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 представників відповідача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, треті особи: приватний нотаріус Яворівського нотаріального округу ОСОБА_9, орган опіки та піклування при Яворівській районній державній адміністрації Львівської області, про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради від 17 грудня 2009 року № 255 та визнання права власності на 1/2 частки житлового будинку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом.

Зазначала, що в період з 11 травня 1984 року по 21 вересня 2006 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем.

У період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_11

Перебуваючи в шлюбі, сторони у 1996 року розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці по вул. Молодіжній, 9 у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області, що була передана у користування матері відповідача ОСОБА_7

Будівництво житлового будинку № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області було завершено у 2000 році.

Після відчуження за договором купівлі-продажу від 21 серпня 2002 року квартири АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_4, останні почали проживати у побудованому житловому будинку № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області.

У звязку із погіршенням подружніх стосунків між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 позивач була змушена піти від чоловіка та поїхати за кордон.

21 вересня 2006 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано, про що позивачу стало відомо лише через пів року.

На час розірвання шлюбу житловий будинок не було введено в експлуатацію та право власності на нього оформлено не було, сторони домовились, що відповідач повідомить позивача про час оформлення права власності на зазначений житловий будинок, у звязку із чим ОСОБА_4 не зверталась до відповідача із вимогою про поділ спільної сумісної власності подружжя житлового будинку.

З листа обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 30 січня 2013 року № 012013 позивачу стало відомо про те, що станом на 29 грудня 2012 року житловий будинок № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області зареєстрований на праві власності за сином відповідача ОСОБА_8

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради від 17 грудня 2009 року № 255 «Про оформлення права власності на житловий будинок № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне-Руське»; визнати недійсним договір дарування, укладений 15 червня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_7 право власності по 1/2 частці спірного житлового будинку.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2014 року у позові ОСОБА_4 відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_10 представник позивачки ОСОБА_4

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає неправомірною відмову у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, оскільки вважає, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання цього шлюбу, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Стверджує, що позивачка про рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради від 17 грудня 2009 року № 255 та договір дарування від 15 червня 2012 року, що нею оспорюються, дізналася лише 01.02.2013 року через свого представника ОСОБА_10

Також стверджує, що спірний будинок був розпочатий та закінчений будівництвом в період 1996-2000 років за час шлюбу між позивачкою та відповідачем ОСОБА_7 (т.2, а.с. 88-90).

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2015 року рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2014 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов частково задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради Львівської області від 17 грудня 2009 року № 255 Про оформлення права власності на житловий будинок №9а на вулиці Молодіжній в с. Рясне-Руська.

Визнано недійсним договір дарування будинку, посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу ОСОБА_9 від 15 червня 2012 року за реєстраційним № 394, позначеного на поверховому плані під літ. А-2, загальною площею 168,7 кв.м., розташованого на вул. Молодіжній, 9а в с. Рясне-Руська Яворівського району Львівської області.

В решті позову відмовлено (т.2, а.с. 128-132).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року вище згадане рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с. 256-258).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представників відповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами розірвано у 2006 році, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_7 у 2009 році, позивач, звертаючись до суду у 2013 році за захистом своїх прав та законних інтересів, пропустила строк позовної давності, клопотання про його поновлення не заявляла, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Однак, вище наведені висновки не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені судом за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та з порушенням норм матеріального права, виходячи з наступного.

За загальним правилом суд вправі відмовити у задоволенні позовних вимог про захист цивільного права або інтересу у звязку зі спливом строків позовної давності, якщо ці права чи інтереси дійсно були порушеними, однак сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Предметом оспорювання за даним позовом є рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради від 17 грудня 2009 року та договір дарування від 15 червня 2012 року, про які позивачка (на її твердження) дізналася лише 30.01.2013 року.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які можна було б визнати належними та допустимими, про те, що про вище згадані рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради від 17 грудня 2009 року та договір дарування від 15 червня 2012 року позивачка дізналася раніше, ніж 30.01.2013 року.

За вище наведених обставин у суду були відсутніми правові підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення позивачкою строків позовної давності.

Судами встановлено, що шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було зареєстровано 11 травня 1984 року.

В період шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_11

У 1996 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 розпочали будівництво житлового будинку на земельній ділянці по вул. Молодіжній, 9 у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області, що належала на праві користування матері ОСОБА_7: даний факт не оспорюється та визнається сторонами спору.

Рішенням виконкому Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 128, що було прийнято у вересні 2002 року, забудовником житлового будинку по вул. Молодіжній, 9-а у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області визнано ОСОБА_7 (т.1, а.с. 11).

Дане рішення виконкому ніким не оскаржувалося і є чинним.

21 вересня 2006 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 17 грудня 2009 року № 255 доручено комунальному підприємству Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» оформити свідоцтво про право власності на житловий будинок № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне-Руське Яворівського району Львівської області на імя ОСОБА_7

24 грудня 2009 року ОСОБА_7 на підставі рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 17 грудня 2009 року № 255 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне?Руське, Яворівського району, Львівської області.

Таким чином, задовго до прийняття виконавчим комітетом Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області рішення від 17 грудня 2009 року № 255, що оспорюється позивачкою, шлюб між сторонами спору вже було розірвано (ще 21.09.2006 року), і згідно вище згаданого рішення виконкому від вересня 2002 року єдиним забудовником житлового будинку по вул. Молодіжній, 9-а у с. Рясне-Руське вважався відповідач ОСОБА_7, а тому виконком Рясне-Руської сільської ради вправі був своїм рішенням від 17 грудня 2009 року № 255 доручити комунальному підприємству Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» оформити свідоцтво про право власності на згаданий житловий будинок саме на імя ОСОБА_7, що (на переконання суддів) в жодній мірі не порушує права чи інтереси позивачки ОСОБА_4, оскільки оскаржуване рішення безпосередньо не впливає на правовий статус права власності на житловий будинок (який є предметом спору між колишнім подружжям), як майна нажитого під час перебування у шлюбі.

Відтак відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради від 17 грудня 2009 року № 255 «Про оформлення права власності на житловий будинок № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне-Руське», а тому у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.

Як вже зазначалося вище, сторонами спору не оспорюється та визнається той факт, що будівництво житлового будинку, який є предметом спору, було розпочато у 1996 році під час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у шлюбі.

21 серпня 2002 року сторонами спору по договору купівлі-продажу було відчужено квартиру АДРЕСА_1, що належала на праві власності ОСОБА_11, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (т.1, а.с. 21).

21.09.2006 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було розірвано (т.1, а.с. 23) на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 05.12.2005 року, яким встановлено, що станом на час ухвалення судом згаданого рішення «сторони не підтримують подружніх відносин та проживають окремо протягом чотирьох років» (т.3, а.с. 67). Дане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6, представник відповідача ОСОБА_7, його дружина та мама обдарованого малолітнього ОСОБА_8, пояснила, що дійсно ОСОБА_7 та ОСОБА_4 припинили подружні стосунки у 2001 році та визнала, що вона з відповідачем ОСОБА_7 з 2003 року стали проживати у цивільному шлюбі, який зареєстрували 27.01.2007 року (т.3, а.с 32) і від якого у них 06.08.2007 року народився син ОСОБА_12 (т.1, а.с. 13).

Факт припинення подружніх стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (яка у серпні 2005 року виїхала на заробітки за межі України) у більш пізній період, ніж 2001 рік, стороною позивачки належними та допустимими доказами не доведено.

Представник відповідача ОСОБА_6 також визнала, що станом на час припинення подружніх стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у 2001 році незавершене будівництво житлового будинку було у стадії «накрита дахом коробка будинку», ступінь готовності якого складав 54 %.

Зокрема, був фундамент і цоколь (10 %), стіни без обробки (27 %), перегородки (3 %), міжповерхові перекриття (8 %) і дах (6 %), а відтак (виходячи з питомої ваги найменування конструктивних елементів цього незавершеного будівництва т.1, а.с. 18), що сумарно складає 54 %.

Доказів про те, що станом на 2001 рік (на час припинення подружніх стосунків між ОСОБА_7 та ОСОБА_4М.) ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку була більшою, ніж 54 %, стороною позивачки також до суду подано не було.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) (чинного на час будівництва спірного будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст. ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачка ОСОБА_4 має право на 27 % (54 % : 2) спірного житлового будинку, а тому її позовна вимога про визнання за нею права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку підлягає до задоволення частково і за позивачкою слід визнати право власності на 27 % спірного житлового будинку.

15 червня 2012 року між ОСОБА_7 та його малолітнім сином ОСОБА_13 (від імені якого діяла його мати ОСОБА_6Р.) було укладено договір дарування житлового будинку (в цілому) № 9-а по вул. Молодіжній у с. Рясне?Руське Яворівського району Львівської області (т.1, а.с. 13).

Відтак, з урахуванням того, що суд прийшов до висновку про те, що за позивачкою слід визнати право власності на 27 % згаданого житлового будинку, то договір дарування від 15 червня 2012 року в частині дарування 27 % цього житлового будинку слід визнати недійсним.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 1, 3 і 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним Договір дарування будинку, укладений 15 червня 2012 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_9 за реєстровим № 394, а саме - в частині дарування 27 % житлового будинку № 9-а на вулиці Молодіжній у селі Рясне-Руське Яворівського району Львівської області разом з належними до нього господарськими будівлями.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 27 % житлового будинку № 9-а на вулиці Молодіжній у селі Рясне-Руське Яворівського району Львівської області разом з належними до нього господарськими будівлями.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: