Справа №481/1410/15-ц 14.11.2016 14.11.2016 14.11.2016
Провадження №22-ц/784/1361/16
Справа 481/1410/15-ц
Провадження № 22-ц/784/1361/16 Головуючий у 1-й інстанції - Уманська О.В.
Категорія 48 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

14 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лівінського І.В., Темнікової В.І.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ реєстрації актів цивільного стану Новобузького районного управління юстиції Миколаївської області, про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження,

встановила:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження.

Позивач вказував, що з 2001 року з відповідачем підтримував близькі стосунки.

Через деякий час ОСОБА_4 повідомила, що вагітна від нього, у звязку з чим 18 січня 2002 року вони зареєстрували шлюб, а 14 липня 2002 року вона народила дитину сина ОСОБА_5, батьком якої був записаний він. 16 грудня 2004 року шлюб розірвано.

Не дивлячись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, він завжди піклувався та допомагав сину. Але чим дорослішою ставала дитина, позивач став сумніватися, що є її батьком.

У звязку з тим, 01 серпня 2015 року звернувся «ddс dna diagnostics center» та отримав відповідь, що він не є біологічним батьком свого сина.

Посилаючись на викладене, уточнюючи позовні вимоги позивач просив виключити з актового запису про народження дитини відомості про батька дитини, а також стягнути на його користь з відповідача судові витрати.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказав на невідповідність висновків суду вимогам матеріального і процесуального права й просив рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

-2-

З матеріалів справи вбачається, що з 18 січня 2002 року по 16 грудня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.8, 10).

14 липня 2002 року ОСОБА_4 народила дитину сина ОСОБА_5 (а.с.9). Згідно актового запису про народження № 89 від 30 липня 2002 року батьком дитини записаний позивач - ОСОБА_2В на підставі актового запису про одруження та за його заявою (а.с. 213). Після розірвання шлюбу мати з сином проживають окремо від позивача. За рішенням суду з 2011 року позивач сплачує аліменти на дитину.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилаючись на положення ст. 136 СК України зазначав, що внаслідок відсутності кровного споріднення з дитиною, підтвердженого результатом аналізу ДНК, є підстави для задоволення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2, суд першої інстанції, проаналізувавши надані сторонами докази, виходив з положень Сімейного кодексу України, зокрема, його ст. 136, а також розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові його Пленуму від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки вони зроблені з порушенням норм матеріального права.

Як роз'яснено у пунктах 1,2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК.

При розгляді справ названих категорій суди мають ураховувати, що відповідно до п. 2 розд. VІІ «Прикінцеві положення» СК норми законодавства, які регулювали шлюбно-сімейні правовідносини, втратили чинність із 1 січня 2004 р., за винятком норм розд. V «Акти громадянського стану» Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС), які зберігають чинність у частині, що не суперечить СК, до прийняття спеціального закону.

Як встановлено ОСОБА_5 народився 14 липня 2002 року, тобто спірні правовідносини виникли до набрання чинності СК України, а тому суд помилково застосував норми СК України, тоді як спірні правовідносини регулюються положеннями КпШС України.

Зокрема, в силу ст. 56 КпШС України особа, записана як батько або мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, колі їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

Особа, записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір'ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини.

-3-

З матеріалів справи вбачається, що з метою визначення кровного споріднення між позивачем та ОСОБА_5 ухвалою суду першої інстанції від 01 грудня 2015 року призначено судову генетичну експертизу, яка не була проведена через те, що відповідач з дитиною до експертної установи не з'явилася. За клопотанням позивача, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 липня 2016 року у справі також призначалася судово-медична молекулярно-генетична експертиза щодо встановлення батьківства позивача відносно дитини ОСОБА_5, яка також не проведена з вищезазначених підстав.

Обов'язок, щодо оплати витрат на її проведення, покладено на позивача.

До того ж, позивача було зобов'язано нести витрати на забезпечення участі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у проведені експертизи в м. Одесі (а.с.163-164).

Однак, ОСОБА_2 цього обов'язку не виконав. Наданий ним лист на імя відповідача про повідомлення йому інформації щодо розміру витрат необхідних для прибуття до експертної установи не свідчить про виконання ним покладеного на нього обовязку.

У звязку з тим, колегія суддів не визнає факту ухилення ОСОБА_4 від участі в експертизі відповідно до ст. 146 ЦПК України.

Більш того, доданий до позову результат аналізу ДНК, та не проведення судово-генетичної експертизи через неявку відповідача з дитиною до експертної установи не є підставою для задоволення позову ОСОБА_2, оскільки проведення судово-генетичної експертизи за КпШС України при вирішенні даної категорії спорів не вимагалось.

Згідно із розясненнями Верховного Суду України, викладеними у п. 15 постанови його Пленуму № 16 від 12 червня 1998 року «Про застування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», який роз'яснював застування положень закону, що регулює спірні правовідносини, відповідно до ст. 56 КпШС в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорені як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають.

Оскільки перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналася або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку.

Як встановлено запис щодо батьківства позивача був здійснений 30 липня 2002 року за заявою позивача та у його присутності на підставі свідоцтва про одруження (актовий запис № 20 від 18 січня 2002 року), що підтверджується змістом актового запису № 89 про народження ОСОБА_5 (а.с.213).

Відповідно до ч. 1 ст. 56 КпШС України протягом року після реєстрації народження дитини та внесення відповідного запису про батька дитини до актового запису про народження дитини позивач із зазначеними вимогами не звертався. Цей строк є припинувальним і продовженню не підлягає.

Із вищезазначеними вимогами ОСОБА_2 звернувся лише 31 серпня 2015 року, тобто через 13 років, не надавши при цьому доказів поважності пропуску встановленого законом строку для звернення до суду.

-4-

Посилання позивача в апеляційній скарзі на визнання ОСОБА_4 позову є необґрунтованим, оскільки таке визнання не підтверджується матеріалами справи та не може бути враховано.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача в суді першої інстанції позов не визнав.

Заявивши про відсутність заперечень про виключення відомостей про батьківство позивача з актового запису, відповідач в пропозиції від 10 листопада 2015 року не вказувала на те, що позивач не є батьком ОСОБА_5. Таким чином відповідач заперечувала факт, на доведеності якого в апеляційній скарзі наполягав позивач (факт відсутності кровного споріднення з дитиною).

Відповідно до ст.309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, у звязку з відмовою у задоволенні позову, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати в обох судових інстанціях.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ реєстрації актів цивільного стану Новобузького районного управління юстиції Миколаївської області, про оспорювання батьківства та виключення відомостей про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини, у звязку з пропуском строку для оспорення проведеного запису.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Н.В. Самчишина

Судді: І.В. Лівінський

ОСОБА_6