АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В.,Вербової І.М.

при секретарі Горбачової І.В.

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4,треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення Солом‛янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суд з зазначеним позовом,який обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві помер її батько ОСОБА_9, який постійно проживав в АДРЕСА_1 і з 15.12.2001 року по 02.06.2011 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 Під час шлюбу набув у спільну сумісну приватну власність квартиру АДРЕСА_1, машиномісце АДРЕСА_2 та автомобіль Mitsubishi Grandis, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.Все майно було зареєстровано на ім'я відповідачки ОСОБА_2

За життя батько відкрито володів і користувався належними на праві спільної сумісної власності майном і будь яких порушень його права володіння чи користування цим майном зі сторони ОСОБА_2 в цей період не було, проте питання розподілу спільного сумісного майна, набутого у шлюбі із ОСОБА_2 він вирішити не встиг через об'єктивні й вагомі причини, які полягають у важкому матеріальному становищі і наявністю цілої низки невиліковних хвороб, які прогресували і в подальшому призвели до його смерті.

Спадкоємцями майна після смерті батька за законом першої черги є рідні спадкодавцю: мати - ОСОБА_5; дочка - ОСОБА_6; дочка - ОСОБА_1; син - ОСОБА_3; син - ОСОБА_4

У визначений законом шестимісячний строк вона та відповідачка, як законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подали до П'ятої Київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини. Спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали заяви про відмову від прийняття спадщини на її користь.

Таким чином, неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/5 частині спадкового майна, а їй - ОСОБА_1, - 3/5 частини спадкового майна.

Однак, оформити спадщину вона не змогла,оскільки державним нотаріусом ОСОБА_10 відмовлено її у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна померлому. Посилаючись на зазначене та оскільки відповідач ОСОБА_2 право спадкодавця на частку у спільному майні подружжя, а також належність вказаної частки до кола спадкового майна не визнає, оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно не надає, позивачка, з урахуванням уточнень, просила суд визнати, що до складу спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, входить1/2частина квартири АДРЕСА_1, яка складається з 4-ох кімнат,жилою площею 88,60кв.м.,загальною площею 161,60 кв.м.; 1/2 частина машиномісця АДРЕСА_2 та 1/2 частина автомобіля Mitsubishi Grandis, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1,які належали спадкодавцю за законом як частка у спільному сумісному майні подружжя.

Просила визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 право власності по 3/10 частини на квартиру АДРЕСА_1, машиномісце АДРЕСА_2 та автомобіль Mitsubishi Grandis, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

РішеннямСолом‛янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року позов задоволено.

Визнано, що до складу спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, входить: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яка складається з 4-ох кімнат, жилою площею 88,60 кв.м., загальною площею 161,60 кв.м.; 1/2 частина машиномісця АДРЕСА_2; 1/2 частина автомобіля Mitsubishi Grandis , 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, які належали спадкодавцю за законом як частка у спільному сумісному майні подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_9 право власності на 3/10 частини квартири АДРЕСА_1,на 3/10 частини машиномісця АДРЕСА_2 та на 3/10 частини автомобіля Mitsubishi Grandis, 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654,0 грн.

Не погодившись з рішенням суду відповідачка ОСОБА_2,через свого представника ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу та посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_1. в задоволені позову.

На обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема,що помилка суду полягає в тому, що визнання права на майно померлого можливо лише у тому випадку, коли це майно належало померлому, проте майно, яке на думку суду входить до кола спадкового майна, померлому не належало. Померлий не здійснив жодних дій для поділу майна, не виділив частки із спільного сумісного майна подружжя та не отримав правовстановлюючих документів. Під час розгляду справи встановлені факти та докази ,які свідчать про те, що померлий знав і розумів наслідки розірвання шлюбу між ним та відповідачкою ОСОБА_2., знав та розумів про необхідність поділу майна та здійснення дій стосовно майна, придбаного у шлюбі та мав можливість у встановлений законом термін заявити вимоги про поділ спільно набутого в шлюбі з ОСОБА_12 майна. Проте жодних дій щодо поділу майна з часу розірвання шлюбу і по день смерті ОСОБА_9 не вчинив. Судом невірно застосовано матеріальний закон,а також застосовано закон,який не підлягає застосуванню до даних правовідносин,оскільки спірне спадкове майно було набуто у шлюбі до його розірвання і в установлений законом строк померлий не звертався з вимогами про поділ майна. Поза увагою суду,вважає представник, залишилось також те, що звернувшись до суду з позовом позивачка не ставила питання про поновлення строку для відновлення тих чи інших прав померлого батька. При визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, а тому,вважає представник, сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідачка ОСОБА_13,її представник та третя особа ОСОБА_14 проти апеляційної скарги заперечували та вважали,що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону,просили залишити рішення суду без змін.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з,явилася,про місце та час розгляду справи повідомлена за законом належно.

Інтереси неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні представляла їх мати ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційну скаргу, в межах її доводів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ч.1 ст.68 Сімейного кодексу України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У ст. 368 Цивільного Кодексу України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом; а у ст. 370 цього кодексу зазначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Ст.1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а ч.1 ст.1226 цього Кодексу визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а згідно з ч.1 ст. 1261 цього кодексу, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно; якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців, а згідно з ч. 1 ст. 1298 цього Кодексу, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно роз'яснень, викладених в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві помер батько позивачки - ОСОБА_9 (а.с. 14).

З 15.12.2001 року по 02.06.2011 року, ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, з якою вони набули у спільну сумісну приватну власність квартиру АДРЕСА_1, машиномісце АДРЕСА_2 та автомобіль Mitsubishi Grandis , 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Зазначене майно зареєстровано за ОСОБА_2

Після розірвання шлюбу і до своєї смерті ОСОБА_9 продовжував проживати за адресою: АДРЕСА_1 спільно із ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та відкрито володів і користувався належними на праві спільної сумісної власності майном.

Вбачається, що у визначений законом шестимісячний строк позивач та відповідач, як законний представник неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подали до П'ятої Київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини ОСОБА_9, де заведено спадкову справу за №706/2084. Спадкоємці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали заяви про відмову від прийняття спадщини на її користь.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обгрунтованими, доведеними та підтвердженими належними та допустимим доказами.

Судом встановлено, що до складу спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, зокрема, входить належна йому по закону частка у спільному сумісному майні подружжя, а саме: 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, яка складається з 4-ох кімнат, жилою площею 88,60 кв.м., загальною площею 161,60 кв.м.; 1/2 частина машиномісця АДРЕСА_2; 1/2 частина автомобіля Mitsubishi Grandis , 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 і що спадкоємцями вказаного спадкового майна за законом першої черги є позивачка його донька - ОСОБА_1та двоє його неповнолітних синів -ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Суд вважав, що з урахуванням встановленого, за законом неповнолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належить по 1/5 частині спадкового майна, а позивачці - ОСОБА_1, - 3/5 частини спадкового майна,проте оформити своє право в позасудовому порядку позивачка позбавлена можливості, оскільки державним нотаріусом ОСОБА_10 відмовлено позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна померлому, про що 28.05.2015 року видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії №1992/02-31.

Такий висновок суду зроблено щодо всіх заявлених позивачем вимог та на підставі поданих сторонами доказів, яким дана правильна оцінка. У рішенні наведені мотиви, з яких суд надає перевагу одним доказам над іншими і його висновки в цій частині є обґрунтованими.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги щодо застосування судом закону,який не підлягає застосуванню до даних правовідносин не ґрунтуються на встановлених обставинах і колегія суддів вважає, що суд вірно встановив,що спірні правовідносини у системному взаємозв'язку регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

При виборі правових норм,суд у відповідності до вимог закону врахував також і роз‛яснення судової практики, викладені в Пленумі Верховного Суду України в п.19 Постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,стосовно того, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом ст. 261 ЦК України та того, що після розлучення померлий достовірно знав про своє право щодо майна набутого в шлюбі,проте протягом встановленого трьохрічного строку з питанням поділу майна не звертався,колегія суддів виходить з наступного.

За ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Також у ч.2 ст. 72 СК України визначено, що перебіг строку позовної давності від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як вбачається і що не заперечує відповідач, померлий ОСОБА_9страждав на важке захворювання,в результаті чого наступила смерть. На час розірвання шлюбу йому було вже встановлено другу групу інвалідності. Судом достовірно встановлено,що до дня смерті він постійно проживав з відповідачкою в належній їм на права сумісної власності квартирі,відкрито користувався автомобілем та гаражним боксом і порушень його прав власника зазначеним майном з боку відповідачки не встановлено.

А тому, вирішуючи питання про застосування строків позовної давності суд першої інстанції вірно виходив з того, що перебіг позовної давності починається з дня виникнення права на позов в матеріальному розумінні з урахуванням об'єктивних і суб'єктивних передумов, а отже, навіть після розірвання шлюбу, до того часу, поки не буде порушено право одного з подружжя-співвласника на майно другого подружжя-співвласника, строк позовної давності не розпочнеться та вважав, що відповідач та її представник помилково посилаються на обставини, з якими законодавець не пов'язує початок перебігу позовної давності.

Крім цього,суд вірно виходив з того, що право власності спадкодавця на частку у спільному сумісному майні подружжя визначено законом, будь яких вимог щодо обов'язкової реєстрації цього права кожним із подружжя на своє ім'я законодавець не встановлює, а тому пояснення відповідача про те, що спірне майно не входить до кола спадкового майна через відсутність реєстрації права власності на ім'я спадкодавця є безпідставними.

У зв'язку з наведеним, неможливо погодитись з доводами апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність викладених у рішенні суду висновків обставинам справи, ці доводи не відносяться до тих, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість ухвалення рішення щодо скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307,308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Солом ‛янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді