Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

МаляренкаА.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 10 березня 2015 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») було укладено договір фінансового лізингу, а 11 березня 2015 року він сплатив 10 % вартості автомобіля в сумі 32 300 грн на рахунок відповідача.

Звертав увагу на те, що після детального вивчення тексту укладеного договору фінансового лізингу, ним виявлено невідповідність предмета лізингу, оскільки він мав намір придбати у лізинг автомобіль марки Ssang Yong Korando AT DLX 2013, проте в договорі, як предмет лізингу, значиться автомобіль марки Chery Е5 Comfort, якого він не замовляв.

Зазначав, що представник відповідача в телефонному режимі повідомив, що під час укладання договору фінансового лізингу, ним було заповнено та підписано шаблонну заяву про зміну предмета лізингу, що передбачається п.п. 1.8 ст. 1 договору, однак жодної додаткової угоди між сторонами укладено не було.

Вказував на те, що 16 березня 2015 року він сплатив на рахунок відповідача 50 % вартості автомобіля в сумі 129 200 грн, проте відповідач повідомив його, що сплачена ним сума це лише 40 % вартості автомобіля, оскільки сплачені ним раніше грошові кошти у розмірі 32 300 грн являються адміністративним платежем за підготовку документів, а отже йому необхідно доплатити 10 % вартості автомобіля.

Не погодившись із указаними умовами договору, 16 квітня 2015 року він направив на адресу відповідача лист із заявою про розірвання зазначеного договору фінансового лізингу та повернення сплачених ним коштів, а 12 червня 2015 року отримав відповідь, в якій повідомлялось про розірвання договору з 26 травня 2015 року та повернення йому грошових коштів в сумі 77 520 грн, однак вказана сума коштів зарахована на його рахунок лише 28 серпня 2015 року.

Вважає, що вказаний договір є недійсним з огляду на невідповідність його вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема відповідач визначив автомобіль на власний розсуд, а не той, що обраний ним. Крім того, умова договору щодо сплати 10 % вартості предмета лізингу як адміністративний платіж є незаконною та порушує принцип справедливості та добросовісності. Ціна договору та визначення розмірів і складових лізингових платежів, та порядок їх оплати є недійсними, оскільки суперечать положенням чинного законодавства.

Також до складу лізингового платежу не може бути включена плата за укладення договору чи організацію. Не обґрунтована співмірність розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору виконаній послузі. Застосування комісійних платежів суперечить суті договору фінансового лізингу. Договором передбачена зміна розміру платежів, проте не передбачена формула перерахунку.

Враховуючи наведене та посилаючись на те, що умови вказаного договору фінансового лізингу є несправедливими, створюють істотний дисбаланс договірних відносин та порушують права споживача, ОСОБА_3, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 10 березня 2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на його користь грошові кошти в розмірі 83 980 грн, сплачені ним на виконання вказаного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 10 березня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_3 було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб марки Chery Е5 Comfort. Вказаний договір підписаний лізингоодержувачем ОСОБА_3

Договором та додатками № 1 та № 2 до нього визначена вартість предмета лізингу, авансовий платіж, сума авансового платежу, щомісячний авансовий платіж, адміністративний платіж, комісія за передачу, а також сам предмет лізингу. Договір, що підписаний сторонами містить положення щодо визначення поняття кожного платежу, умови за яких вони сплачують, а також зобов'язання кожної із сторін.

11 березня 2015 року ОСОБА_3 сплачено 32 300 грн, а 16 березня 2015 року - 129 200 грн.

12 червня 2015 року ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» направив на адресу ОСОБА_3 повідомлення про розірвання договору, а також про повернення коштів в розмірі 77 520 грн. та відсутність підстав для повернення адміністративного платежу у розмірі 32 300 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено, що предмет лізингу було замінено відповідачем під час укладення договору, оскільки умовами договору та додатками до нього сторони чітко визначили предмет лізингу, а позивач ознайомився з текстом договору, додатком № 1 та № 2 до нього, та підписав його.

Крім того судами зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що положення укладеного договору є несправедливими та суттєво обмежують умовами його права, як лізингоодержувача.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону).

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо.

Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував та не надав належної оцінки умовам укладеного між сторонами договору з урахуванням правових підстав заявленого позивачем позову, не перевірив чи не містить оспорюваний договір несправедливі умови, визначені ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Не перевірив обставин щодо співмірності розміру адміністративного платежу (10 % вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Враховуючи, що суди на зазначене не звернули уваги, не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В. Кафідова

А.В. Маляренко

І.М. Фаловська