У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до відокремленого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» державного підприємства «Придніпровська залізниця», державного підприємства «Придніпровська залізниця», третя особа - ОСОБА_7, про визнання незаконним пункту контракту, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою Державного підприємства «Придніпровська залізниця», в інтересах якого діє Губорєва Яна Анатоліївна, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом, у якому просив: визнати недійсним п. 18 контракту № 412 від 09 січня 2004 року в редакції, викладеній у додатковій угоді до контракту від 05 червня 2014 року (додаток №4); визнати незаконним та скасувати наказ № 504/0С від 01 листопада 2015 року начальника відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» державного підприємства «Придніпровська залізниця» «Про звільнення»; поновити його на посаді провідника пасажирського вагонного депо Запоріжжя-1 державного підприємства «Придніпровська залізниця»; стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02 липня 2015 року по день прийняття судом рішення та відшкодувати моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що з 02 липня 1993 року він працював на ДП «Придніпровська залізниця». З 09 січня 2004 року, на підставі контракту № 412 від 09 січня 2004 року, він перебував у трудових відносинах з відокремленим структурним підрозділом «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» ДП «Придніпровська залізниця», де працював на посаді провідника пасажирського вагону. Строк дії контракту до 09 січня 2016 року.

Однак, 01 липня 2015 року, на підставі наказу № 504/0С, його звільнили з посади провідника пасажирського вагону на підставі підпункту «а» пункту 18 контракту від 09 січня 2004 року № 412 з додатками та відповідно до вимог п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що пункт 18 контракту № 412 від 09 січня 2004 року суперечить діючому законодавству, так як погіршує його становище порівняно із законодавством про працю України, що передбачає додаткові підстави для розірвання трудового договору, які не передбачені КЗпП України. Крім того, вважає, що при його звільненні порушений порядок звільнення, передбачений п. 20 контракту, оскільки з дня вручення йому попередження про звільнення до дня прийняття наказу про звільнення повинно пройти не менше двох тижнів. 17 червня 2015 року йому було вручене повідомлення, яке не є належним попередженням, оскільки на ньому відсутній штамп підприємства, печатка підприємства, вихідний номер, дата складання та інші ознаки документа.

Також, позивач вважає, що звільнення відбулось на підставі акту № 008696 від 16 червня 2015 року про вчинення ним порушення п. 37.2 «Правил перевезення пасажирів», який є незаконним, оскільки в його вагоні безбілетних пасажирів не було виявлено, протоколи про адміністративне правопорушення щодо безбілетних пасажирів за ст. 135 КУпАП не складалися, не встановлені особи, які були без білетів. Крім того, перевірка здійснювалась одним працівником ЦКРУ, а не трьома працівниками, як вказано в акті, а також він був складений без його участі.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 504/0С від 01 липня 2015 року начальника відокремленого структурного підрозділу «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» державного підприємства «Придніпровська залізниця» «Про звільнення».

Поновлено ОСОБА_6 на посаді провідника пасажирського вагонного депо Запоріжжя-1 державного підприємства «Придніпровська залізниця».

Стягнуто з Державного підприємства «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_6 за час вимушеного прогулу з 02 липня 2015 року по 30 жовтня 2015 року середню заробітну плату в сумі 22 365,99 грн з відрахуванням належних платежів та моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_6 на посаді провідника пасажирського вагонного депо Запоріжжя-1 державного підприємства «Придніпровська залізниця» і стягнення середньої заробітної плати за один місяць в сумі 5 683,08 грн допущено до негайного виконання.

У касаційній скарзі ДП «Придніпровська залізниця», в інтересах якого діє Губорєва Я.Н., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, передбачених ст. ст. 58, 59 ЦПК України, про наявність підстав порушення ОСОБА_6 п. 37.2 «Правил перевезення пасажирів», затверджених наказом від 27 грудня 2006 року № 1196, а саме перевезення у вагоні № 11 дванадцяти пасажирів без проїзних документів, виявлених 16 червня 2015 року при ревізії потяга № 318 сполученням Одеса-Запоріжжя.

Однак, з таким висновком судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Частиною 3 статті 15 Закону України «Про залізничний транспорт» установлено, що працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій та посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року №764.

Як зазначено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 8 ст.36 КЗпП, судді повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Судами попередніх інстанцій установлено, що між ОСОБА_6 та Пасажирським вагонним депо Запоріжжя -1 Придніпровської залізниці укладений контракт № 412 від 09 січня 2004 року, згідно з яким ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах з відокремленим структурним підрозділом «Пасажирське вагонне депо Запоріжжя-1» ДП «Придніпровська залізниця» на посаді провідника пасажирського вагону.

Додатковою угодою № 4 від 05 червня 2014 року встановлені додаткові умови для припинення та розірвання контракту. Згідно підпункту «а» пункту 18 вказаної додаткової угоди, додатковою підставою для припинення та розірвання контракту є встановлення факту перевезення одного і більше безквиткових пасажирів. Строк дії контракту встановлено до 09 січня 2016 року.

Наказом № 504/ОС від 01 липня 2015 року звільнено ОСОБА_6 з посади провідника пасажирського вагону на підставі підпункту «а» пункту 18 контракту від 09 січня 2004 року № 412 з додатками та відповідно до вимог п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Отже, причиною звільнення позивача з роботи стало виявлення у його вагоні безквиткових пасажирів, тобто порушення провідником умов контракту.

Підставою для видання зазначеного наказу став Акт фінансової ревізії від 16 червня 2015 року про те, що при ревізії потяга № 318 сполученням Одеса-Запоріжжя у вагоні № 11 виявлено порушення п. 37.2 «Правил перевезення пасажирів», затверджених наказом від 27 грудня 2006 року № 1196 виявлено дванадцять пасажирів без проїзних документів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відповідачем не доведено того, що при ревізії потягу № 318 сполученням Одеса-Запоріжжя у вагоні № 11 було виявлено порушення п. 37.2 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 1196 від 27 грудня 2006 року, а саме перевезення 12 пасажирів без проїзних документів, оскільки не складено постанови про адміністративне правопорушення за безквитковий проїзд, а також в акті ревізії не встановлені особи, які були без квитків.

Однак такий висновок судів є помилковим з огляду на наступне.

Наказом Укрзалізниці від 24 червня 2011 року № 370-Ц затверджено Порядок проведення перевірок пасажирських поїздів в системі залізничного транспорту (далі - Порядок).

Вказаним Порядком передбачено:

п. 3.4 - виявлені випадки, в тому числі і перевезення безквиткових пасажирів, під час перевірки оформлюються актами ЛУ-4;

п. 4.1 - перші екземпляри актів направляються для вжиття заходів керівництву залізниць приписки поїздів, другий - під розпис лишається керівнику поїзної бригади, а третій - направляється у справи контролюючого органу.

п. 4.3 - на основі записів у рейсовому журналі, копій актів, телеграфних повідомлень, керівництво залізниці проводить оперативний розбір допущеного порушення з викликом винних осіб, та вживає конкретних заходів впливу.

п. 4.5 - кожен випадок масового перевезення безквиткових пасажирів розглядається в Головному пасажирському управлінні за участю керівництва пасажирської служби та структурного підрозділу.

Посадові особи Укрзалізниці, відповідальні за ту чи іншу ділянку роботи, можуть здійснювати перевірки у межах компетенції за пред'явленням службового посвідчення.

Під час перевірки, особи, які виявили недоліки в організації продажу проїзних документів і обслуговуванні пасажирів, уживають заходів щодо усунення таких недоліків.

Результати перевірки, особи, які здійснюють контроль, записують у рейсовий журнал поїзда (журнал про контроль на вокзалі), а у разі виявлення фактів проїзду безквиткових пасажирів з порушенням цих правил повинні скласти акт і направити його відповідним підприємствам до реагування та вжиття заходів.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначав про те, що акт ревізії № 008696 від 16 червня 2015 року відповідає вимогам Порядку проведення перевірок пасажирських поїздів в системі залізничного транспорту України, затвердженого наказом Генерального директора Укрзалізниці № 370-Ц від 24 червня 2011 року, оскільки: перевіряючи мали посвідчення на перевірку від 09 червня 2015 року № 06/08 з чітким зазначенням номера поїзду, який підлягає перевірці та дати проведення перевірки, посвідчення підписане начальником департаменту внутрішнього контролю Укрзалізниці, має печатку; в акті ревізії зазначені прізвища, ім'я, по батькові ревізорів, номера службових посвідчень; з актом ревізії ознайомили провідника та начальника поїзда та вручили копію акту начальнику поїзда; після проведення перевірки у поїзді ревізори зробили відповідний запис у рейсовому журналі.

Крім того, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказував на те, що в акті ревізії № 008696 від 16 червня 2015 року, який є засобом документування та підтверджує факт виявлення недоліків при проведенні перевірки, зазначено про виявлення порушення п. 37.2 Правил перевезення пасажирів, а саме - 12 пасажирів без проїзних документів. Також у вказаному акті зазначено, що пасажирам оформлено проїзд по квитанції ГУ-57 № 442771 - 442775, № 409498 - 409500, № 442748 на суму 135,45 грн; відповідно до ст. 135 КпАП України та п. 18.6 Правил перевезення пасажирів, пасажиром Владимовим сплачено штраф за безквитковий проїзд в сумі 150,00 грн; з інших пасажирів штраф не стягнуто за відсутності коштів; три пасажири висаджені на наступних станціях.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про визнання незаконним наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, не звернув уваги на зазначені обставини справи, заперечень відповідача щодо обґрунтованого звільнення з роботи ОСОБА_6 не перевірив, та обмежився лише поясненнями позивача щодо недоведеності його вини у перевезенні безквиткових пасажирів у поїзді, де він працював провідником, не приймаючи складений акт як доказ вини провідника вагона у перевезенні безквиткових пасажирів, та у порушення зазначених норм процесуального права не надав йому правової оцінки відповідно до положень закону, не навів правові норми, які б звільняли працівника від відповідальності.

Апеляційний суд на наведене та порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є безумовною підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, постановлені судами рішення не можна вважати законними та обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Придніпровська залізниця», в інтересах якого діє Губорєва Яна Анатоліївна, задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 31 березня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов О.І. Євтушенко
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко