Провадження № 2/537/625/2016
Справа № 537/2374/16-ц
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.06.2016р. Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області в складі:
головуючого судді Маханькова О.В.,
за участі секретаря судового засідання Скічко Н.В..,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Крюківського районного суду в м.Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів,-
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів, посилаючись на те, що 18.11.2015року між нею та відповідачем було укладено договір, згідно умов якого Замовник доручає, а Виконавець зобов*язується організувати роботи з виготовлення та передачі у власність ПХВ конструкцій за цінами Виконавця. Виконавець протягом 30 робочих днів з моменту отримання авансу зобов*язаний закінчити роботи по виготовленню ПХВ конструкцій. На виконання договору нею в день його укладення було сплачено завдаток в розмірі 1000грн., 24.11.2015року сплачено 600грн., а 24.12.2015року сплачено 1600грн, а всього сплачено 3200грн. Відповідач жодних робіт по виготовленню та встановленню ПХВ конструкцій у строки, обумовлені в договорі, як і станом на сьогоднішній день, не провів.
З метою врегулювання спору вона неодноразово зверталася до відповідача, але останній уникав будь-яких розмов.
В березні 2016року вона зверталася до Кременчуцького відділу поліції, але їй повідомили, що їй необхідно звернутися до суду, а тому вона вимушена звертатися до суду за захистом своїх прав.
В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином з дотриманням вимог ст. 76 ЦПК України, про причини не явки суду не повідомив. Суд вважає можливим слухати справу за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України.
Визнавши подані представником позивача докази достатніми для встановлення фактів, що мають суттєве значення для вирішення спору, за наявності відповідної згоди, суд вважає за можливим проведення заочного розгляду справи.
Заслухавши позивача, вивчивши надані суду докази, суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача.
Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.
Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.
Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п*ятою та шостою статті 203 ЦПК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Судом встановлено, що 18.11.2015року між позивачем та відповідачем було укладено договір, згідно умов якого Замовник доручає, а Виконавець зобов*язується організувати роботи з виготовлення та передачі у власність ПХВ конструкцій за цінами Виконавця. Виконавець протягом 30робочих днів з моменту отримання авансу зобов*язаний закінчити роботи по виготовленню ПХВ конструкцій. На виконання договору позивачем в день його укладення було сплачено завдаток в розмірі 1000грн., 24.11.2015року сплачено 600грн., а 24.12.2015року сплачено 1600грн, а всього сплачено 3200грн. Відповідач жодних робіт по виготовленню та встановленню ПХВ конструкцій у строки, обумовлені в договорі, як і станом на сьогоднішній день, не провів.
Статтею 651 ЦК України установлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У відповідності до ст. 203 ЦК України, ч.1 - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ч. 1 ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду, підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу.
Згідно ч. 2 ст. 783 ЦК України, робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.
Згідно вимог ч.4 ст.203 ЦПК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
У відповідності до ст. 866 ЦК України, договір побутового підряду вважається укладеним в належній формі, якщо підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Відсутність у замовника цього документа не позбавляє його права залучати свідків для підтвердження факту укладення договору або його умов.
Матеріалами справи та показаннями свідків підтверджено, що договір побутового підряду між сторонами письмово не укладався та фактично підтвердженням договору є складена відповідачем розписка.
Відповідно до ст. 865 ЦК України, до відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
Частиною 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.
Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
В даному випадку позивачем доведено факт порушення відповідачем істотних умов договору побутового підряду.
Враховуючи зазначені обставини, вимога позивача про повернення йому коштів, сплачених відповідачу за виконання замовлення по виготовленню ПХВ конструкцій , а також розірвання договору побутового підряду внаслідок істотного порушення відповідачем умов договору, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.
Судові витрати, відповідно до вимог ст.88ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,15,30,35,60,61,209,212,214-215ЦПК України, ст.ст.13,15,16, 267,651,655,692 ЦК України , суд ,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору та стягнення коштів - задовольнити частково.
Договір №2 індивідуального номерного заказу 2С від 18.11.2015року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3200/три тисячі двісті/грн. в рахунок повернення сплачених позивачем коштів.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути ОСОБА_2 551/п*ятсот п*ятдесят одну/грн.20коп. судового збору в прибуток держави.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Суддя: Маханьков О.В.
Повний текст рішення виготовлений та підписаний 08 червня 2016 року