Справа № 357/8326/13-ц Головуючий у І інстанції Гапоненко А. П.
Провадження № 22-ц/780/3095/16 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 18 30.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Верланова С.М.

при секретарі Якимчук Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Автокразбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,-

Встановила :

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Автокразбанк» (далі - ПАТ «Автокразбанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 19 березня

2008 року та додатками до нього, укладеного між ПАТ «Автокразбанк» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у сумі 200 000 грн, на умовах визначених договором, з кінцевим терміном повернення до 17 березня

2011 року. Виконання умов указаного договору забезпечено договором іпотеки від 20 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «Автокразбанк» та

ОСОБА_3, предметом якого є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, що розташована за вказаною адресою та належить останньому на праві власності на підставі договору дарування від 3 червня 2004 року. Заставну вартість предмета іпотеки визначено в розмірі 300 000 грн. Неналежне виконання умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка становить 264 191,50 грн.

Оскільки відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали, на претензії та повідомлення банку про необхідність виконання зобов'язання не реагували, заборгованість не сплатили, позивач просив суд у рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року у сумі 264 191,50 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, розташовану за цією ж адресою, шляхом надання позивачу права продажу предмета іпотеки за договором купівлі-продажу іншій особі-покупцю за початковою ціною 300 000 грн. або на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку вищевказану суму кредитного боргу.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року (із змінами та доповненнями), у розмірі 264 191,50 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки, переданий у заставу згідно з іпотечним договором від 20 березня 2008 року, - житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами (загальна площа 84,9 кв. м, житлова площа 53,4 кв. м), що знаходиться по

АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. 3 червня 2004 року, в реєстрі за № 1835, зареєстрованого в Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації в книзі 2, номер запису 348; земельну ділянку, що знаходиться за вказаною вище адресою, належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. 3 червня 2004 року за реєстром № 1837, шляхом надання ПАТ «АКБ Банк» права продажу предмета іпотеки за договором купівлі-продажу іншій особі-покупцю за початковою ціною 300 000 грн. або на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Автокразбанк» 264 191,50 грн., зокрема: основна сума боргу - 209 180,57 грн., тіло кредиту - 200 000 грн., поточні відсотки - 1 918,03 грн., прострочені відсотки -7 262,54 грн; пеня -14 794,50 грн.; штраф - 40 000 грн.; коригування суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 200 грн.; 3 % річних від простроченої суми - 16 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2, ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано ухвалу апеляційного суду Київської області від 24 березня 2015 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Частина 3 ст. 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму ст. 6 ЦК України розкриває ст. 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства

Ухвалюючи рішення про задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість, в рахунок погашення якої потрібно звернути стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна виходячи з наступного.

По справі встановлено, що 19 березня 2008 року між ПАТ «Автокразбанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 грн зі сплатою 27% річних на суму залишку боргу за кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір від 20 березня 2008 року, відповідно до умов якого предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, та належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування; земельна ділянка, що знаходиться за вказаною вище адресою: АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування. Заставна вартість предмета іпотеки складає 300 000 грн.

Звертаючись у червні 2013 року з позовом, ПАТ «Автокразбанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 264 191,50 грн, яка складається із: суми основного боргу в розмірі 209 180,50 грн, тіла кредиту - 200 000 грн, поточних відсотків -

1 918,03 грн; прострочених відсотків - 7 262,54 грн; пені -14 794,50 грн; штрафу 40 000 грн; коригування суми боргу з урахуванням індексу інфляції - 200 грн; 3 % річних від простроченої суми - 16 грн.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З матеріалів справив вбачається, що додатковою угодою від 16 березня 2010 року до кредитного договору від 19 березня 2008 року сторони змінили строк дії договору по 17 березня 2011 року (а. с.15).

За умовами п. 5.2 кредитного договору за порушення строків погашення кредиту та відсотків та комісій, банк має право вимагати від позичальника сплатити додатково до встановленої відсоткової ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несплаченої суми за кожен день платежу.

У п. 3.1.2. кредитного договору сторони погодили, що банк має право у разі недотримання позичальником умов цього договору в односторонньому порядку розірвати договір і достроково стягнути суму кредиту, зі сплатою штрафу у розмірі 20 відсотків від суми кредиту, яка зазначена в п.1.1 цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та усі інші зобов'язання на цим договором (пункт 6.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - по 17 березня 2011 року (додаткова угода від 16 березня 2010 року).

Визначаючи розмір заборгованості та її складові суд погодився з наданим позивачем розрахунком.

Однак, у порушення ст. ст. 213, 303 ЦПК України, вирішуючи спір суд не звернув увагу на ту обставину, що на момент пред'явлення позову

(10 червня 2013) строк дії кредитного договору закінчився, а нарахування штрафу у розмірі 40 000 грн. (20% від всієї суми кредитної заборгованості) на підставі п. 3.1.2 кредитного договору, застосовується лише у тому разі, якщо банк скористався своїм правом на розірвання в односторонньому порядку кредитного договору та дострокового стягнення суми кредиту.

Крім того, поза увагою суду залишилося те, що умови щодо встановлення іншого розміру штрафних санкцій після закінчення строку дії кредитного договору сторони не визначили, тому наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Саме на дану обставину звертав увагу касаційний суд в ухвалі від 17 лютого 2016 року.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Згідно ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певним моментом (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно умов кредитного договору зобов»язання мало бути виконано 17 березня 2011 року. У зв»язку з цим, прострочка виконання зобов»язання у боржника виникла з 18 березня 2011 року; кредитор вправі був звернутися до боржника з вимогами про стягнення штрафних санкцій протягом року, проте цього не зробив.

З даним позовом про стягнення кредитної заборгованості позивач звернувся після закінчення терміну дії кредитного договору.

За таких обставин, у суду були відсутні підстави для стягнення з боржника-відповідача ОСОБА_2 штрафних санкцій за невиконання кредитних зобов»язань (пені, штрафу), а також, відповідно інфляційних витрат та 3% річних.

Висновки суду та рішення суду в цій частині позовних вимог не ґрунтуються на законі та матеріалах справи.

Не можна також погодитися з висновком суду в частині обгрунтованості вимог позивача щодо стягнення з боржника суми кредиту 200 000 грн., оскільки вирішуючи спір, суд належним чином не перевірив, а позивач не надав належних доказів, у т.ч. відповідного розрахунку заборгованості за кредитним договором, виписки з особового рахунку боржника із зазначення розміру та часу оплати боргу, даних щодо залишку боргу за тілом кредиту, по відсоткам та іншим платежам, передбаченими умовами договору, із зазначенням конкретної дати їх оплати, що є обов»язком позивача згідно положень ЦПК України.

У даному випадку, колегія суддів вважає, що в розуміння положень ст..57-60 ЦПК України вимоги позивача в цій частині позову останнім не доведено.

З огляду на викладене, рішення суду в частині вимог, заявлених до боржника-відповідача ОСОБА_2 не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення , яким з урахуванням викладеного вище, слід відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку позивач визначив у сумі 264 191,50 грн.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення, суд першої інстанції виходив із того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, утворилася заборгованість саме в сумі 264 191,50 грн., в рахунок погашення якої потрібно звернути стягнення на предмет іпотеки згідно іпотечного договору від 20 березня 2008 року, укладеним між банком та ОСОБА_3

Оскільки позивачем не доведено вимоги в частині розміру заборгованості боржника, що виникла на час звернення до суду з даним позовом, колегія вважає, що вимоги позову щодо звернення стягнення на іпотечне майно іпотекодавця ОСОБА_3 а рахунок погашення заборгованості є передчасними, а тому в позові позивачу в цій частині вимог також необхідно відмовити.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким слід відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК України, колегія

Вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Автокразбанк" - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :