Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/3953/15-ц

Провадження № 2/126/128/2016

"19" травня 2016 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудь О. Г.

секретар Кучанська В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що у 2015 році вона брала участь у виборах до органів місцевого самоврядування як кандидат на посаду сільського голови с. Війтівка. Відповідач ОСОБА_2 також брав участь у цих виборах на цю ж посаду. Під час виборчої компанії відповідач розповсюджував агітаційні листівки жителям с. Війтівка. В своїй листівці відповідач виклав неправдиву інформацію, якою принизив її честь, гідність та ділову репутацію як кандидата на посаду сільського голови. В листівці викладена наступна неправдива інформація: «Вважаю недопустимим, щоб при владі були люди, які можуть собі дозволити доводити свою правоту… за допомогою матюків і приниження, як це робить нинішній голова». «Фінансові афери нинішнього голови вражають. Отримавши невикористані кошти від попередньої влади (350 тисяч грн.) голова використовує їх наступним чином: ставить 10 вікон і одні двері у будинку культури. Таким чином вартість одного вікна становить приблизно 32 тисячі грн.., а приміщення дитячого садочка з повністю відремонтованою інфраструктурою продали за 30 тис. грн.. Незрозуміло, чи це у нас такі дорогі вікна, чи такий дешевий садочок? Відремонтовано сходи біля будинку культури, вартість яких сягає до 1 млн. гривень. Кілька мільйонів гривень витрачено на ремонт дитячих садочків. Ремонти робились по виграним тендерам. Тендера вигравали «потрібні люди» завдяки «смотрящему» (заступнику голови який наближений до фінансових структур району). Зрозуміло в кишені яких чиновників пішла решта грошей які немов би були вкладені у вищезгадані ремонти…». «Проведено відкритий (насправді закритий) аукціон з продажу комунальної власності, на якому продано 2 трактори по ціні металолому. Незаконно привласнено 3 земельні ділянки з будівлями і 3 паї.». «Теперішній голова… зобовязаний був заборонити будівництво танцювального майданчика на цвинтарі. Це лише частина фінансових оборудок, які стали на даний час відомі». Просить суд зобовязати ОСОБА_2 припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації відносно неї, надрукувати в районній газеті спростування вищевказаних фактів та стягнути з відповідача 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити їх з наведених в позовній заяві підстав.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи. Причини своєї неявки суду не навів. А тому, суд розглянув справу у відсутність відповідача, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Суд вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків у справі, дослідивши представлені докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням 1 сесії 6 скликання Війтівської сільської ради від 10.11.2010 року затверджено доповідь голови Війтівської сільської виборчої комісії та обрано сільським головою с. Війтівка ОСОБА_1.

Наприкінці 2015 року в Україні проводились чергові вибори до органів місцевого самоврядування. Кандидатами на посаду сільського голови с. Війтівка зареєстровано, окрім інших, громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Громадянином ОСОБА_2, як кандидатом на посаду сільського голови с. Війтівка, розроблено та подано до Війтівської сільської виборчої комісії передвиборчу програму, що підтверджується довідкою № 12 від 28.10.2015 року Війтівської СВК.

Свою передвиборчу програму відповідач ОСОБА_2 особисто розповсюджував серед жителів територіальної громади с. Війтівка, роздаючи їх громадянам особисто в руки та шляхом вкидання в поштові скриньки.

Допитані в якості свідків громадяни ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 показали суду, що громадянин ОСОБА_2 особисто розповсюджував свою передвиборчу програму. Ознайомившись з програмою вони знайшли багато неправдивих фактів про нинішнього сільського голову. Хоча прізвища сільського голови не було в програмі однак вони всі добре розуміли, що мова в передвиборчій програмі ОСОБА_2 йде саме про ОСОБА_9, яка на той час обіймала посаду сільського голови с. Війтівка і також балотувалась на посаду сільського голови с. Війтівка.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь.

Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Судом встановлено, що відповідачем була поширена інформація викладена в передвиборчій програмі, серед жителів територіальної громади с. Війтівка.

При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визначає характер такої інформації.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість.

Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_10 Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року).

Оскільки, позивач ОСОБА_1 займала посаду сільського голови с. Війтівка, Бершадського району Вінницької області, то вона є публічною особою, у зв'язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно могла зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вона виконувала або виконує свої функції.

Тому, судження, висловлені з приводу діяльності позивача як сільського голови, містять гостру критику діяльності позивача в період зайняття вказаної посади та не є фактичними твердженнями, а оціночними судженнями.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд), оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів».

Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи.

Отже, поширена інформація у передвиборчій програмі відповідача про позивача містить оціночні судження відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Розглянувши надану до суду передвиборчу програму, яка на думку позивача є документом, що поширює недостовірну інформацію та принижує честь та гідність, суд зазначає, що надана "передвиборча програма" в цілому зводиться до критичної оцінки професійної діяльності позивача, як посадової особи органу місцевого самоврядування, містить оціночні судження професійної діяльності позивача на посаді, висловленої відповідачем. При цьому право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України і закріплено у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, внаслідок чого позивач не довела судові фактів, на підставі яких можливо було б стверджувати про приниження з боку відповідача честі, гідності або ділової репутації позивача.

Не наведено позивачем також і фактів, які б підтвердили те, у чому полягає порушення її права на недоторканість честі та гідності, а також не вказано причинний зв'язок між розповсюдженою інформацією і заподіянням їй моральної шкоди. Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували спричинення йому моральної шкоди та її розмір.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, будучи публічною особою, мала усвідомити, що вона самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою.

При цьому, позивач, мала бути готовою до того, що критика на її адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача.

Слід зазначити, що зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди її діловій репутації.

Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує її.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову.

В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. 297, 299, 277, 280 ЦК України, ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 10, 15, 88, 57,60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів.

Суддя О. Г. Рудь