Справа № 360/1429/13-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/685/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 15.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

15 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії суддів Коцюрби О.П., Суханової Є.М., із участю секретаря Говорун В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

25 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, де, із проведеними змінами та уточненнями, просила виділити їй із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по вул. Шевченка, 9-б в смт. Бородянка, Київської області, 70/100 її частин відповідно до першого варіанту поділу, визначеного висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року ( з виправленнями від 7 вересня 2015 року ) та зобов'язати ОСОБА_2 знести побудовані на вказаній земельній ділянці фонтан і басейн та висаджені кущі смородини і дерева, відновити первісний стан земельної ділянки.

На обґрунтування заявлених вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 січня 1993 року вона стала власником 55/100 частин будинковолодіння № 9-б, що по вулиці Шевченка в смт. Бородянка, Київської області, а відповідач - 45/100 його частин.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року вона з відповідачем також є власниками, в рівних долях кожен, земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,1514 га, наданої для обслуговування вищезазначеного житлового будинку.

За договором купівлі-продажу від 22 березня 2003 року відповідач ОСОБА_2 продав їй ще 20/100 частин даного будинку і таким чином, на даний час вона є власником 75/100 частин цього будинку.

Решту 25/100 частин будинку 11 жовтня 2008 року він подарував ОСОБА_4

Вважає, що при переході права власності на 20/100 частин будинковолодіння до неї перейшла частина земельної ділянки, яка повинна відповідати цій частині майна.

Також, оскільки земельна ділянка між сторонами до цього часу не поділена, відповідач без її згоди біля її частини будинку самочинно збудував фонтан та дитячий басейн, висадив дерева та кущі смородини, які мають бути знесені.

ОСОБА_2, у свою чергу, звернувся до суду із зустрічним позовом, де просив виділити йому та ОСОБА_3 по 50/100 частин спірної земельної ділянки, оскільки між ним та ОСОБА_3 цивільно-правові угоди щодо переходу права власності чи користування на 20/100 частин спірної земельної ділянки не укладалися.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволені частково.

Виділено ОСОБА_3 у власність із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по вул. Шевченка, 9-б в смт. Бородянка, Київської області, 70/100 частин цієї ділянки, що складає 0,1060 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року ( з виправленнями від 7 вересня 2015 року ).

Виділено ОСОБА_2 у власність із земельної ділянки, загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по вул. Шевченка, 9-б в смт. Бородянка, Київської області, 30/100 частин цієї ділянки, що складає 0,0454 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року ( з виправленнями від 7 вересня 2015 року ).

В інших частинах позовів відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на відшкодування витрат по сплаті судового збору 114,70 грн., на відшкодування витрат на правову допомогу - 1 500 грн. та на відшкодування витрат по оплаті судової земельно-технічної експертизи 4 431,90 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що із врахуванням того, що ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_2 20/100 частин будинковолодіння, положень ст. 120 ЗК України, правової позиції, висловленої Верховним Судом України при перегляді даної справи 11 лютого 2015 року, місцевий суд прийшов до переконання що вона стала власником ще і 20/100 частин земельної ділянки, так як укладеним між ними договором купівлі-продажу інше передбачене не було.

Оскільки ОСОБА_3 була власником 1/2 частини спірної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом та стала власником ще 20/100 частин цієї ділянки в звязку з придбанням частини будинку, то на даний час у власності позивачки перебуває 70/100 частин цієї ділянки, а у відповідача ОСОБА_2 - 30/100 її частин.

При цьому суд не вважає за можливе вирішувати питання втрати відповідачем ОСОБА_2 права власності на вказану частину земельної ділянки з продажем належної йому частини будинку, оскільки відповідачем ОСОБА_5 таке право ОСОБА_2 не оспорюється.

Відповідно до уточненого висновку №СЕ-1-1-351/15 судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року ( з виправленнями від 7 вересня 2015 року ), поділ спірної земельної ділянки, за яким ОСОБА_3 виділяється 70/100 частин земельної ділянки, а ОСОБА_2 30/100 її частин, з врахуванням їх права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на цій земельній ділянці, є можливим і запропоновано три варіанти такого поділу .

Оскільки позивачка просить виділити їй земельну ділянку відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного вказаним висновком, а відповідач ОСОБА_2 взагалі заперечує проти розподілу земельної ділянки у вищезазначених частках та не запропонував жодного варіанту поділу, такий розподіл відповідає часткам сторін і підстав для його відхилення не вбачається, то суд визнає за необхідне здійснити поділ земельної ділянки між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 саме за вказаним варіантом.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та позовні вимоги зустрічного позову ОСОБА_2, виділити у власність із земельної ділянки загальною площею 0,1514 га, що знаходиться по вул. Шевченка, 9-б в смт. Бородянка, Київської області, ОСОБА_3 - 70/100 частин цієї ділянки, що складає 0,1060 га, а ОСОБА_2 30/100 її частин, що складає 0,0454 га, в межах відповідно до першого варіанту розподілу, визначеного уточненим висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року ( з виправленнями від 7 вересня 2015 року ).

Позовні вимоги ОСОБА_3 щодо зобов'язання ОСОБА_2 знести побудовані на спірній земельній ділянці фонтан та басейн, висаджені кущі смородини і дерева, відновлення первісного стану земельної ділянки не підлягають задоволенню, оскільки доказів порушення прав позивачки будівництвом зазначених об'єктів, посадкою кущів та дерев не надано.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 необхідно стягнути на відшкодування витрат по сплаті судового збору 114,70 грн., на відшкодування витрат на правову допомогу 1 500 грн. та на відшкодування витрат по оплаті судової земельно-технічної експертизи - 4431,90 грн.

Так як судом взятий до уваги лише висновок експертизи від 15 серпня 2015 року, то підстав для відшкодування позивачці витрат по інших експертизах не вбачається.

ОСОБА_2, не погоджуючись із ухваленим рішенням, подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року і ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічні позовні вимоги та частково - ОСОБА_3, а в решті її позову відмовити.

Суд, закінчивши з'ясування обставин і перевірку їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу у судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 грудня 2001 року ОСОБА_2 являвся спадкоємцем 45/100 частин спадкового будинковолодіння №9-б, що по вулиці Шевченка в смт. Бородянка, Київської області, а ОСОБА_3 - 55/100 його частин з визначенням конкретного користування житлових, нежитлових приміщень та господарських будівель і споруд ( а.с. 10 т. 1, а.с. 189-190 т. 2 ).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували в рівних долях кожний належну за життя ОСОБА_6 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 30 липня 1998 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Бородянської селищної ради за №90, земельну ділянку, площею 0,1514 га, яка розташована на території селища Бородянка, вулиця Шевченка, 9-б ( а.с. 9, 11 т. 1, а.с. 58, 191-192 т. 2 ).

22 березня 2003 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 20/100 частин житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться в селищі Бородянка, що по вулиці Шевченка, 9-б ( а.с. 12 т. 1 ).

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 29 серпня 2007 року, частка ОСОБА_2 у домоволодінні №9-б, що по вулиці Шевченка в смт. Бородянка, Київської області становила 25/100 частин, а ОСОБА_3 75/100 ( а.с. 14 т. 1, а.с. 59, 60 ).

Таким чином, як правильно встановив місцевий суд, ОСОБА_3 у результаті спадкування майна та укладення договору купівлі-продажу частини будинку набула право власності на 70/100 частин спірної земельної ділянки у відповідності до положень положень ст. 120 ЗК України, висновку, викладеного на підставі постанови №6-2цс15 Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року, який у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Виділення їй земельної ділянки у розмірі 0,1060 га згідно уточненого висновку №СЕ-1-1-351/15 судової земельно-технічної експертизи від 15 серпня 2015 року за першим додатковим варіантом поділу, згідно якого межа проходить наступним чином:

від початкової точки 1 по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) вздовж фасадної межі ділянки на відстані 17,79 м. до точки 2;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії вздовж існуючого паркану ( огорожі ) на відстані 2,47 м. до точки 3;

з ухилом вправо по прямій лінії вздовж існуючого паркану ( огорожі ) на відстані 1,24 м. до точки 4;

далі з ухилом вліво по прямій лінії вздовж існуючого паркану ( огорожі ) на відстані 1,8 м. до точки 5;

далі з ухилом вліво по прямій лінії вздовж існуючого паркану ( огорожі ) на відстані 1,37 м. до точки 6;

з наступним поворотом вліво про прямій лінії ( по осі перегородки між приміщеннями кв. №1 і кв. №2 житлового будинку ) на відстані 0,22 м. до точки 7;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії ( по осі перегородки між приміщеннями кв. №1 і кв. №2 житлового будинку ) на відстані 0,83 м. до точки 8;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( по осі перегородки між приміщеннями кв. №1 і кв. №2 житлового будинку ) на відстані 3,97 м. до точки 9;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії ( в тому числі по осі перегородки між приміщеннями кв. №1 і кв. №2 житлового будинку ) на відстані 7,85 м. до точки 10;

далі з продовженням в тому ж напрямку на відстані 18,08 м до точки 11;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії ( дотримуючись 1,50 м. від межі 19-20 згідно з державним актом ) на відстані 7,59 м. до точки 12;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( дотримуючись 1,50 м. від межі 24-25 згідно з державним актом ) на відстані 3,16 м. до точки 13;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 1,48 м. до точки 14;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( дотримуючись 3,50 м. від межі 17-23 згідно з державним актом ) на відстані 52,07 м. до точки 15;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії на відстані 3,50 м. до точки 16;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 34,76 м. до точки 17;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 9 м. до точки 18;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 88,35 м. до точки 19;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 11,41 м. до точки 20;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 1,53 м. до точки 21;

з наступним поворотом вправо по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 6,12 м. до точки 22;

з наступним поворотом вліво по прямій лінії ( по межі згідно з державним актом ) на відстані 33,93 м. до початкової точки 1, відповідає названій долі у праві власності позивача за первісним позовом і повністю ґрунтується на матеріалах справи, положеннях чинного законодавства.

Окрім цього, вимоги первісного позивача щодо стягнення судових витрат задоволені з дотриманням положень ст.ст. 84, 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», а тому рішення у цій частині також не підлягає зміні чи скасуванню.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_3 і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, cт.ст. 16, 367, 391 ЦК України, ст.ст. 120, 125, 152 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 213, 214 ЦПК України, ухвалив у цій частині законне і обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів по справі.

При цьому, ним дана належна оцінка доказів по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 88, 120 ЗК України, ст.ст. 316, 321, 328 ЦК України, ст.ст. 79, 88, 309 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки вони повністю спростовуються зазначеними доказами по справі.

Інші обставини, зазначені в апеляції, зокрема, про те, що ОСОБА_3 не набула права власності на 70/100 частин спірної земельної ділянки, судом не надано оцінки свідоцтву про право на спадщину за заповітом та свідоцтву про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року, які не визнані недійсними, Верховний суд України погодився з тим, що пропорційність часток у власності на земельну ділянку та домоволодіння не є обовязковою, сторони не повинні один одному відшкодовувати судові витрати, відсутні докази на підтвердження витрат на правову допомогу, на переконання апеляційного суду, не спростовують висновок суду першої інстанції про обґрунтованість первісно заявлених і задоволених позовних вимог та не є підставою для задоволення апеляційних вимог щодо зазначеної частини рішення.

Окрім цього, доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 не набула права власності на 70/100 частин спірної земельної ділянки, судом не надано оцінки свідоцтву про право на спадщину за заповітом та свідоцтву про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року, які не визнані недійсними, сторони не повинні один одному відшкодовувати судові витрати, відсутні докази на підтвердження витрат на правову допомогу, на переконання апеляційного суду, не відповідають дійсності та спростовуються названими та дослідженими місцевим судом по справі доказами.

Набуття первісним позивачем права власності на 70/100 частин спірної земельної ділянки підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 01 грудня 2001 року та договором купівлі-продажу від 22 березня 2003 року згідно якого ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 20/100 частин житлового будинку з частиною надвірних будівель, які є правомірними у відповідності до положень ст. 204 ЦК України.

Сплата ОСОБА_3 судового збору в розмірі 114,70 грн. підтверджується квитанцією ( а.с. 1 т. 1 ), а надання правової допомоги позивачу за первісним позовом та її вартість в 1 500 грн. - договорами надання юридичних послуг від 21 жовтня 2013 року, 25 травня 2015 року та квитанціями ( а.с. 55-56, 57, 146, 147, 148 т. 1, а.с. 21, 22, 131, 132, 133 т. 2 ).

Витрати первісного позивача на проведення судової земельно-технічної експертизи №СЕ-1-1-351/15 у розмірі 4 431,90 грн. підтверджуються квитанцією від 21 липня 2015 року ( а.с. 125 т. 2 ).

Таким чином, стягнення судових витрат на користь позивача повністю ґрунтується на доказах, наявних у матеріалах справи, та зазначених нормах матеріального та процесуального права, які регламентують їх стягнення.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, а тому оскаржуване рішення у названій частині, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено при вирішенні спору за первісним позовом.

При цьому, висновок місцевого суду про обгрунтованість заявлених зустрічних вимог ОСОБА_2 в частині, на переконання апеляційного суду не грунтується на матеріалах справи та нормах матеріального та процесуального права із врахування наступного.

За договором дарування від 11 жовтня 2008 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 належні йому 25/100 частин зазначеного будинку ( а.с. 149, 150 т. 1 ).

Того ж дня, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 і відповідну частину земельної ділянки.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 13 вересня 2010 року, серед іншого, скасовано державний акт серії ЯЖ №248679, виданий 17 вересня 2008 року на імя ОСОБА_2, та визнано недійсним зазначений останнім правочин, оскільки останній не міг бути власником на момент укладення договору дарування ( а.с. 6-8 т. 1 ).

Зазначені обставини, у відповідності до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді зазначеної справи, участь в якій приймають ті ж особи.

Будь-яких доказів на підтвердження свого права власності на зазначену у зустрічному позові частину спірної земельної ділянки ОСОБА_2, у відповідності до положень ст.ст. 58-60 ЦПК України, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, не надав.

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що він не вважає за можливе вирішувати питання втрати відповідачем ОСОБА_2 права власності на вказану частину земельної ділянки з продажем належної йому частини будинку, оскільки відповідачем ОСОБА_5 таке право ОСОБА_2 не оспорюється, на переконання апеляційного суду, не ґрунтується на положеннях матеріального права і не підтверджується доказами по справі.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом не надав суду доказів набуття права власності на заявлену частину спірної земельної ділянки, а тому, воно не підлягає захисту відповідно до положень ст. 15 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, у порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.ст. 15, 210, 367 ЦК України, ст.ст. 89, 116, 120, 125, 126 Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 58-60, 212-213 ЦПК України помилково дійшов до переконання про часткову обґрунтованість зустрічно заявлених позовних вимог, неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, унаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.

А тому, зазначені в апеляції доводи ОСОБА_2, на переконання суду другої інстанції, підтвердились у ході апеляційного розгляду справи лише у частині задоволення його зустрічних вимог, унаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні його позову згідно положень ст.ст. 303, 309 ЦПК України за їх необґрунтованістю.

Рішення місцевого суду в частині відмови у решті позовних вимог ОСОБА_3 не оскаржується і судом апеляційної інстанції не встановлено неправильного застосування норм матеріального права і порушення процесуального права.

Відтак, суд не перевіряє його законність та обґрунтованість у відповідності до положень ст. 303 ЦПК України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Бородянського районного суду Київської області від 25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки, в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, скасувати і ухвалити за цими вимогами нове рішення про відмову в позові.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: О.П. Коцюрба

ОСОБА_7