ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/5844/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.

за участю секретаря - Кубіва С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником квартири АДРЕСА_1. Згідно довідки від 18.03.2016 року № 623 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_4 (дружина позивача), ОСОБА_5 (дитина від другого шлюбу), ОСОБА_6 (дитина від першого шлюбу) та ОСОБА_3 (колишня дружина). З лютого 2013 року ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає та не з'являється, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі немає, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду та просив визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Крім того додав, що згідно п.1 Договору між батьками про визначення місця проживання та порядок утримання їх дитини після розірвання шлюбу від 09.11.2012 року батьки прийшли до згоди про визначення місця проживання їх малолітньої доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття разом із матір'ю, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. У січні 2013 року відповідач проживала у АДРЕСА_3. Весь цей час він відвідував дитину за вищевказаною адресою та приносив аліменти. Однак, орієнтовно в серпні 2013 року ОСОБА_3 знову змінила місце проживання, проте нову адресу місця проживання відмовилась повідомляти. 21.03.2016 року ОСОБА_2 надіслав для рекомендовані листи з проханням повідомляти про місце проживання їх дитини та з проханням знятися з місця реєстрації. Листом-відповіддю від 11.0-4.2016 року ОСОБА_3 повідомила йому вже відоме місце проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 однак не повідомляла його про зміну ще одного місця проживання, у зв'язку з чим просив внести зміни до п.1 Договору між батьками про визначення місця проживання та порядок утримання дитини після розірвання шлюбу» від 29.11.2012 року та викласти п. 1 Договору в наступній редакції: «Визначеним місцем проживання нашої спільної дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до її повноліття є адреса: АДРЕСА_1».

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково: не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в іншій частині позову просив відмовити.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування від 30.03.2011 року укладеного між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2.

Згідно довідки від 18.03.2016 року № 623 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_4 (дружина позивача), ОСОБА_5 (дитина від другого шлюбу), ОСОБА_6 (дитина від першого шлюбу) та ОСОБА_3 (колишня дружина).

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що з лютого 2013 року ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживає та не з'являється, не сплачує комунальні платежі, особистих речей в квартирі немає.

В судовому засіданні представник відповідача визнав позов в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно ППВСУ від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланнями на визнання позову сторонами без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Враховуючи те, що відповідач визнав позов в частинівизнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, суд вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню.

Що стосуються вимоги про зняття відповідача з реєстрації місця проживання у Відділі паспортної реєстраційної і міграційної роботи Дарницького району в м. Києві, то саме рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в порядку ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для зняття її з реєстраційного обліку, а отже покладення такого обов'язку додатково не є доцільним.

Щодо вимоги позивача про внесення змін до п.1 Договору між батьками про визначення місця проживання та порядок утримання дитини після розірвання шлюбу» від 29.11.2012 року та викласти п. 1 Договору в наступній редакції: «Визначеним місцем проживання нашої спільної дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до її повноліття є адреса: АДРЕСА_1» слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що 29.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір між батьками про визначення місця проживання та порядок утримання дитини після розірвання шлюбу, відповідно до п.1 якого батьки прийшли до згоди про визначення місця проживання малолітньої доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до її повноліття. А саме, разом з матір'ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що ОСОБА_3 із лютого 2013 року мінімум тричі змінювала своє місце проживання.

Заперечуючи проти позову в цій частині, представник відповідача повідомив, що ОСОБА_3 повідомляла ОСОБА_8 про зміну місця проживання шляхом направлення листів.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими статтею 11 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої позовної вимоги.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

В іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3) на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА