Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/3158/15-ц Головуючий у 1-й інст. Хавронюк О. Л.
Категорія 59 Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Заполовського В.Й., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 9 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання ,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що з 9 серпня 1995 року до 21 січня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1

23 грудня 2006 року відповідач уклав із ОСОБА_3 договір довічного утримання, за умовами якого останній передав у власність відповідачеві житловий будинок №11 по провулку Першому Південному в м. Бердичеві Житомирської області.

ОСОБА_2 зазначає, що нарівні зі своїм колишнім чоловіком за рахунок коштів сімейного бюджету надавала ОСОБА_3 необхідну допомогу, в тому числі й матеріальну, забезпечувала його одягом, продуктами харчування.

14 червня 2010 року ОСОБА_3 помер.

До розірвання шлюбу з відповідачем вони разом зі своїми дітьми проживали за вказаною адресою. На даний час відповідач проживає у даному житловому будинку та перешкоджає їй і дітям користуватись цим житлом. У звязку з цим між ними часто виникають конфлікти. З метою захисту своїх прав та прав дітей вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_2 просила визнати вказаний житловий будинок разом з господарськими будівлями спільною сумісною власністю подружжя та поділити зазначене нерухоме майно, визнавши за нею право власності на ? його частину.

ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив розірвати даний договір довічного утримання з тих підстав, що він не виконував покладені на нього обовязки щодо надання допомоги та матеріального забезпечення свого батька ОСОБА_3

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 9 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано житловий будинок №11 по провулку Першому Південному в м. Бердичеві обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Поділено спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_1 право власності на ? частку за кожним з них на будинок №11 по провулку Першому Південному в м. Бердичеві з господарськими спорудами, залишивши будинок у їх спільній частковій власності.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зокрема, зазначає, що позивачці було відомо про договір довічного утримання з моменту його укладення. Спір щодо права власності на дане житло між ним та позивачкою виник одразу після смерті батька, тобто у червні 2010 року. Зазначена обставина змусила його 15 січня 2011 року зареєструвати своє право власності на дане житло. Однак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що початком перебігу строку позовної давності слід вважати дату звернення позивачки до правоохоронних органів із заявою щодо перешкод у користуванні спірним будинком.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

На думку позивачки, апеляційна скарга є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 серпня 1995 року. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2013 року шлюб між ними розірвано.

Судом також встановлено, що 23 грудня 2006 року відповідач уклав з ОСОБА_3 договір довічного утримання, відповідно до якого останній передав у власність ОСОБА_1 житловий будинок №11 по провулку Південному в м. Бердичеві Житомирської області. Відповідач, в свою чергу, зобовязувався повністю утримувати ОСОБА_3, забезпечувати його харчуванням, доглядом, одягом, необхідною допомогою. Вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі мінімальної заробітної плати.

Право власності відповідача на житловий будинок №11 по провулку Першому Південному в м. Бердичеві зареєстроване у КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської

За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу)

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України , якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що спірний будинок був придбаний за оплатним договором під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, отже він є їх спільною сумісною власністю.

Суд також прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для розірвання договору довічного утримання, оскільки в силу положень ст.755 ЦК України такий договір припиняється зі смертю відчужувача.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами протягом 2013-2015 року виникали конфлікти з приводу користування даним житловим будинком. Вказана обставина підтверджується чисельними зверненнями позивачки до правоохоронних органів.

Згідно з приписами ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 звернулась до суду з даними позовними вимогами в межах строку позовної давності.

Так, зі змісту постанови про закриття кримінального провадження, висновків про результати розгляду заяв ОСОБА_2 до правоохоронних органів, вбачається, що відповідач протягом 2013-2015 років перешкоджав їй проживати у даному житловому будинку та не визнавав право власності останньої на дане нерухоме майно.

Отже, звернення ОСОБА_2 до суду із зазначеними позовними вимогами у липні 2015 року свідчить про дотримання строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції. Підстави для зміни чи скасування рішенні відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303,307, 308,313,314,315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 9 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча : Судді: