У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом приватного підприємства «Олімп» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 4 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року приватне підприємство «Олімп» (далі - ПП «Олімп») звернулось до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що у 2012 році ОСОБА_3, який у той час працював трактористом у ПП«Олімп», попросив надати йому в борг грошові кошти для придбання металочерепиці. За розпорядженням директора ПП «Олімп» на банківський рахунок фізичної особи -підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5) були перераховані грошові кошти в розмірі 20 322 грн 53 коп., а придбана металочерепиця - перевезена до домоволодіння відповідача згідно з накладною від 6 листопада 2012 року. У 2013 році відповідач повторно звернувся до директора ПП «Олімп» з проханням надати позику для придбання обрізної дошки в кількості 3,125 куб. м. За розпорядженням директора підприємства на рахунок фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6) були перераховані грошові кошти в розмірі 5 тис. грн, придбані обрізні дошки згідно з накладною від 28 жовтня 2013 року отримані та використані відповідачем. Грошові кошти, отримані на придбання металочерепиці та обрізної дошки, ОСОБА_3не повернуто.

Ураховуючи викладене, ПП «Олімп» просило суд стягнути з відповідача на його користь 20 322 грн 53 коп. за договором позики від 6 листопада 2012 року та 5 тис. грн за договором позики від 28 жовтня 2013 року.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 4 травня 2016 року, позов ПП «Олімп» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПП «Олімп» 20 322 грн 53 коп. та 5 тис. грн неповернутого боргу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ПП «Олімп» відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПП «Олімп», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що, між сторонами були укладені договори позики, борг за якими підлягає стягненню у зв'язку з неповерненням відповідачем грошових коштів.

При цьому апеляційний суд зазначив, що, ураховуючи визнання сторонами факту передачі ПП «Олімп» відповідачу речей, визначених родовими ознаками, придбаних у борг останнім за грошові кошти позивача, саме по собі недотримання належним чином сторонами правочину його письмової форми, яку встановлено законодавством, не дає підстав для висновку про відсутність між ними правовідносин, на виникнення яких спрямований такий правочин.

Проте повністюпогодитись із такими висновками судів не можна, оскільки до них суди дійшли з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у 2012 році ОСОБА_3, який працював трактористом уПП «Олімп», попросив надати йому грошовікошти в борг для придбання металочерепиці. За розпорядженням директора підприємства на банківський рахунок ФОП ОСОБА_5 перераховано 20 322 грн 53 коп. заметалочерепицю, яка перевезена до домоволодіння відповідача згідно з накладною від 6 листопада 2012 року. У 2013 році відповідач повторно звернувся до директора ПП «Олімп» з проханням надати позику для придбання обрізної дошки в кількості 3,125 куб. м. За розпорядженням директора підприємства на рахунок ФОП ОСОБА_6 перераховано 5 тис. грн за обрізну дошку згідно з накладною від 28 жовтня 2013 року, яку отримано та використано відповідачем.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник, як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов'язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов'язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Проте суди, дійшовши висновку про укладення між сторонами договорів позики, не звернули уваги на те, що накладні від 6листопада 2012 року та від 28 жовтня 2013року не містять підпису ОСОБА_3, а в накладній від 6 листопада 2012 року в графі «Отримав» міститься підпис директора ПП «Олімп» ОСОБА_7

При цьому письмових доказів, які б свідчили про передання ПП «Олімп» відповідачу грошових коштів або речей, матеріали справи не містять.

Так, відповідач посилався на те, що між ним і ПП «Олімп» ніколи не укладались договори позики на суму 20 322 грн 53 коп. та 5 тис. грн., будівельні матеріали не отримувались. Однак суди оцінки таким твердженням не надали.

Разом з тим, встановивши факт отримання відповідачем за договорами позики будівельних матеріалів, суди на підставі ст. ст. 1046, 1049 ЦК України мали зобов'язати відповідача повернути таку ж кількість будівельних матеріалів позикодавцю.

Вирішуючи спір, суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені вище вимоги законууваги не звернули; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не дослідили і не оцінили належним чином доводи сторін щодо накладних від 6листопада 2012року та від 28 жовтня 2013 року, не встановили справжню природу позики.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 4 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик