Справа № 357/8721/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Бондаренко Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», про визнання недійсним Договору фінансового лізингу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом 09.08.2016 року мотивуючи тим, що 08.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосоюз» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008114 ( далі Договір), обєктом лізингу був транспортний засіб VW Tiguan FL 2,OTDI 2013 року випуску, шасі № WVGZZZ5NZEW516462, вартість обєкту лізингу становила 40 200,00 доларів США, що становило еквівалент 326 665,20 грн. Згідно умов Договору лізингу, авансовий платіж становив еквівалент 6030,00 доларів США, обсяг фінансування становив еквівалент 34 170,00 доларів США, кількість лізингових платежів 60, строк лізингу 60 місяців, лізинговий платіж становить еквівалент 802,53 доларів США. В договорі лізингу відсоткова ставка вказана не була, в розділі договору лізингу процентна ставка, лише зазначено, що зміна відбувається відповідно до пункту 6.4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Згідно умов Договору лізингу, усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, відповідно до пунктів 6.3 та 2) відповідно до пункту 6.4. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. 02.12.2013 року між нею, ОСОБА_1, та ТОВ «Автосоюз» було укладено Угоду про зміну Лізингоодержувача ( далі Угода) в Договорі про фінансовий лізинг. Згідно розділу 1 Предмету угоди, сторони домовились змінити Лізингоодержувача як сторону Договору про фінансовий лізинг на Нового Лізингоодержувача з передачею Новому Лізингоодержувачу усіх прав та обовязків відповідної сторони, визначених Договором про фінансовий лізинг. До нового лізингоодержувача переходять у повному обсязі права і обовязки, які належали Лізингоодержувачу за договором про фінансовий лізинг. З Договору про фінансовий лізинг вбачається, що він поєднує в собі елементи договору купівлі продажу та елементи оренди ( найму) обєкту лізингу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України, а згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. В даному випадку договір не був нотаріально посвідчений, тому відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України він є нікчемним. Згідно п.3.6 Загальних комерційних умов внутрішньго фінансового лізингу ( які є невідємною частиною угоди про заміні лізингоодержавача) сторони погодили, що у випадку, якщо лізиногодержувачем є фізична особа, контракт укладається з метою забезпечення особистих потреб лізингоодержувача, що не повязані з його господарською діяльністю, отже на угоду про заміну лізингоодержувача поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» ( далі Закон), згідно п.7 ч.1 ст.21 якого права споживача вважаються в будь якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином, згідно ч. 2 ст. 6 визначено, що істотними умовами договору фінансового лізингу є зокрема розмір лізингових платежів, згідно ч.1 ст.19 - нечесна підприємницька практика ( вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції та будь яка діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною) забороняється, згідно ч.2 ст. 19 якщо підприємницька практика спонукає споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг ( п.3 ч.2 ст. 19). Згідно графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів ( План відшкодування) від 02.12.2013 року, лізинговий платіж складається з: 1) відшкодування частини вартості Обєкта лізингу; 2) процентів та комісії. Згідно умов Договору лізингу процентна ставка визначена змінною відповідно до пункту 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, станом на день, що передує дню підписання цього Договору, включаючи ПДВ. На думку позивача встановивши такий порядок, який зазначено в п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, визначення змінної процентної ставки, відповідач діє нечесно, вводить позивача в оману стосовно розміру процентної ставки чим допустив порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», однак навіть даного порядку відповідач не дотримується і змінює відсоткову ставку щомісячно., при цьому вона закладена відповідачем в розрахунок Графіку покриття витрат та виплати Лізингових платежів ( План відшкодування). Перевіривши зміну розміру лізингового платежу в частині процентів та комісії вбачається, що відповідачем фактично введено в оману споживача, оскільки всупереч Загальним комерційним умовам внутрішнього фінансового лізингу, наявне фактичне щомісячне збільшення розміру відсоткової ставки. На думку позивача факт введення її в оману підтверджується ще тим, що відповідач не зазначив в договорі розмір трьохмісячної ставки LIBOR, відповідно до якої було обраховано перший лізинговий платіж у розмірі еквівалентному 494,09 доларів США у вигляді відсотків та комісій. Також, відповідач не зазначив ні в Договорі ні в додатках до нього, того чи є розмір трьохмісячної ставки LIBOR визначенням місячного, квартального, піврічного обрахунку процентної ставки у реальному відсотковому вимірі по відношенню до обсягу фінансування. Враховуючи, що ні норми ЗУ «Про фінансовий лізинг», ні положеннями ЦК України, якими регулюються лізингові взаємовідносини, ні самим Договором фінансового лізингу не встановлено порядок визначення максимальної процентної ставки про розрахунку лізингових платежів позивач вважає за можливе застосувати аналогію закону та керуватись нормами ЦК України , якими регулюються порядок визначення процентів за договором кредиту, а саме ч.ч. 4-6 ст. 1056-1. Порядок визначення змінної процентної ставки, що встановлений відповідачем в п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, порушує вимоги визначені в ч.ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України, оскільки у договорі не вказано максимальний розмір збільшення процентної ставки; застосований порядок розрахунку змінюваної процентної ставки не дозволяє точно визначити її розмір на будь який момент протягом строку дії договору; договір лізингу та додатки до нього не містять посилань на джерела інформації, які б підтверджували ту чи іншу ставку LIBOR на певний період. Згідно графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) та пункту 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, до складу лізингових платежів входить комісія, це також свідчить про введення ТОВ «Порше Лізинг Україна» позивача в оману, оскільки фактично не визначено, за що сплачується комісія, не встановлено її розмір та на яких умовах вона має сплачуватись, яка частка комісії, а яка частка процентів закладено в такому Графіку. На думку позивача положення п.3.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу фактично є умовою договору купівлі продажу з розточенням платежу, отже підпадає під дію абзацу 2 ч. 1 ст. 695 ЦК України. Згідно умов Договору про фінансовий лізинг, усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3 та 2) відповідно до п. 6.4.2 ( якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. Обраний відповідачем спосіб визначення грошового еквіваленту ціни Обєкта лізингу та лізингових платежів в доларах США є таким, що вводить споживача в оману, оскільки позивач фактично позбавлений можливості провести перевірку правильності та достовірності нарахування лізингових платежів, оскільки відсутнє джерело інформації про «обмінний курс безготівкових операцій» і на сайті відповідача також відсутня інформація про обмінний курс безготівкових операцій. Відповідно до загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу позивачем виставлялися рахунки фактури, в яких було визначено гривневий еквівалент платежу передбаченого в Графіку, однак в рахунках-фактурах не було визначено курс гривні до долара США, який було застосовано відповідачем для визначення гривневого еквіваленту та не зазначено джерело інформації про курс гривні до долара США, що не дає змоги Позивачу перевірити правильність визначення гривневого еквіваленту. Крім того, в угоді про заміну Лізингоодержувача та додатках до угоди взагалі відсутня інформація стосовно того, коли та за яких обставин має відбутися визначення грошового еквіваленту ціни Обєкта лізингу в доларах США, відповідно до пункту 6.4.2. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу. В супереч положенням ч.1 ч.3 ст. 18 Закону Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу встановлено заборону повернення позивачу платежів сплачених на відшкодування вартості обєкта лізингу, зокрема вказана заборона міститься в п. 2 «Авансовий платіж», «першочерговий платіж» в п.п. 6.11,6.17. В звязку з цим позивач просить в судовому порядку визнати недійсним Угоду про заміну Лізингоодержувача в Договорі про фінансовий лізинг, від 08.08.2013 року, що укладена між нею, ОСОБА_1 ,та Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» 02.12.2013 року.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача, за довіреністю у справі, ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимоги позивача в повному обсязі.

Представник відповідача, за довіреністю у справі, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав до суду письмові заперечення, просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосоюз» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00008114, відповідно до якого обєктом лізингу є транспортний засіб VW Tiguan FL 2,OTDI 2013 року випуску, шасі № WVGZZZ5NZEW516462, двигун № НОМЕР_1.

Умови лізингу: вартість обєкту лізингу становить 40 200,00 доларів США, що становило еквівалент 326 665,20 грн., авансовий платіж становить еквівалент 6030,00 доларів США, обсяг фінансування еквівалент 34170,00 доларів США, залишкова вартість 6030,00 доларів США, кількість лізингових платежів 60, строк лізингу 60 місяців, лізинговий платіж еквівалент 802,53 доларів США, процентна ставка змінна відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Згідно умов Договору лізингу, усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, відповідно до пунктів 6.3 та 2) відповідно до пункту 6.4 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, що підтверджується копією договору про фінансовий лізинг (а.с. 7).

Як вбачається зі змісту вказаного договору сторони визначили, що процентна ставка є змінною відповідно до п. 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу (а.с. 16-25).

Проценти, комісії, інші платежі мають сплачуватися відповідно до Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів, Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування) (а.с.12-15).

Договір містить умови, що усі платежі, що підлягають сплаті повинні бути сплачені у гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, визначеного договором, відповідно до п. 6.3 та 2) відповідно до п. 6.4.2 (якщо застосовується) Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

ТОВ «Автосоюз» своїм підписом у Договорі підтвердив, що він ознайомився та зрозумів всі умови договору про фінансовий лізинг, Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, рахунків для лізингових платежів (Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плану відшкодування), а також погодився, що всі зазначені документи є невідємними частинами Договору та мають обовязкову силу по відношенню до нього, як Лізингоодержувача.

Договір містить положення про розмір лізингових платежів та порядок розрахунків за Договором.

02.12.2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосоюз» було укладено угоду про зміну Лізингоодержувача в Договорі про фінансовий лізинг. Згідно розділу 1 Предмету угоди, сторони домовились змінити Лізингоодержувача як сторону Договору про фінансовий лізинг на Нового Лізингоодержувача з передачею Новому Лізингоодержувачу усіх прав та обовязків відповідної сторони, визначених Договором про фінансовий лізинг. До нового Лізингоодержувача переходять у повному обсязі права і обовязки, які належали Лізингоодержувачу за договором про фінансовий лізинг.

Лізингоодержувач та Новий Лізингоодержувач зобовязані виконати інструкції компанії Порше Лізинг Україна щодо зміни реєстраційних даних щодо Обєкта лізингу в органах державної автомобільної інспекції МВС України, інших органах та організаціях (якщо необхідно на розсуд компанії Порше Лізинг України).

Відповідно до абз. 1 п. 4 підписанням цієї угоди Новий Лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомився з договором про фінансовий лізинг (в тому числі з усіма документами, які складають цей Договір або мають відношення до нього) і з'ясував усі питання, інформація щодо яких є необхідною для нього з метою прийняття рішення про укладення цієї Угоди.

Абз. 2 п. 4 Підписанням цієї угоди Новий Лізингоодержувач підтверджує, що він ознайомився з договором про фінансовий лізинг (в тому числі з усіма документами, які складають цей Договір або мають відношення до нього) та повідомив Новому Лізингоодержувачу усю відому Лізингоодержувачу інформацію, яка має відношення до укладення та виконання Договору про фінансовий лізинг (а.с. 8-11).

Також, 02.12.2013 року ОСОБА_1 була ознайомлена та підписала графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (План відшкодування) (а.с. 12-15).

Позивач в позові зазначає, що відповідач встановивши порядок зазначений в пункті 6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, визначення змінної процентної ставки, діє нечесно та вводить її в оману стосовно розміру процентної ставки, чим допустив порушення вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Згідно із ст.ст. 526, 527, 530 цього Кодексу зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

За змістом ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Вiдповiдно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фiнансовий лізинг», за договором фiнансового лiзингу (далi - договiр лiзингу) лiзингодавець зобов'язується набути у власнiсть рiч у продавця (постачальника) вiдповiдно до встановлених лiзингоодержувачем специфiкацiй та умов i передати її у користування лiзингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лiзинговi платежi).

Вiдповiдно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фiнансовий лізинг» та ч. 2 ст. 806 ЦК України, вiдносини, що виникають у зв'язку з договором фiнансового лiзингу, регулюються положеннями ЦК України про лiзинг, найм (оренду), купiвлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Положення ст. 8 Закону України «Про фiнансовий лізинг», регулюють порядок переходу права власностi на предмет лiзингу до лiзингоодержувача та порядок розрахунків у разі переходу права власності до лізингоодержувача.

Так, ч. 2 даної норми встановлює, що якщо сторони договору лiзингу уклали договiр купiвлi-продажу предмета лiзингу, то право власностi на предмет лiзингу переходить до лiзингоодержувача в разi та з моменту сплати ним визначеної договором цiни, якщо договором не передбачене iнше.

Відповідно до п. 3.2 Договору сторони погодили, що товариство придбаває обєкт лізингу, тобто отримує на нього право власності, та передає ТОВ «Автосоюз» цей обєкт на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства та умовами договору.

У відповідності до п. 3.4 Договору лише після завершення строку лізингу за договором лізингоодержувач придбаває обєкт лізингу у товариства за купівельною ціною, що буде визначена товариством з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобовязань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають виплаті за договором. За умови повної сплати ТОВ «Автосоюз» лізингових платежів та інших платежів за договором, товариство приймає рішення про визначення купівельної ціни у розмірі вартості обєкта лізингу, як це визначено у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а сплачені лізингоодержувачем авансовий платіж та платежі, що відшкодовують частину вартості обєкта лізингу, будуть зараховані у сплату купівельної ціни.

На відміну від купівлі - продажу, поставки, кредиту, до моменту повного виконання умов договору право власності на обєкт лізингу належить лізингодавцю, а лізингоодержувач отримує обєкт лізингу у користування, і лише у разі належного виконання договору набуває право власності на нього.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг" однією із істотних умов договору лізингу є окрім іншого, розмір лізингових платежів.

Згідно ч. 1ст. 632 ЦК України, ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін.

При укладанні Договору фінансового лізингу сторони погодили, що вартість обєкту лізину становить суму еквівалентну 40 200 доларів США, лізинговий платіж становить еквівалент 802,53 доларів США; адміністративний платіж - еквівалент 0, 0 доларів США. Строк дії договору лізингу визначено сторонами 60 місяців.

Відповідно до Плану відшкодування, що є невідємною частиною Договору, вартість щомiсячного лiзингового платежу становить еквiвалент 802,53 доларiв США, він зазначений у договорі, та має бути сплачений лізингоотримувачем не пiзнiше 15 числа кожного мiсяця.

Kpiм того, вiдповiдно до п. 6.3. сторони погодили, що лiзинговi платежi та iншi платежi, що пiдлягають сплатi за Договором на користь лізингодавця, вiдображають справедливу вартість обєкта лiзингу та забезпечують отримання лізингодавцем очікуваної станом на дату виконання Договору суми на oснові дiючого курсу обмiну ОСОБА_3/долара США, встановленого Нацiональним Банком України або українським комерцiйним банком (ПАТ "КІБ "Кредi Агрiколь Банк" або іншим банком) або на основі обмiнних кypciв, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ "Кредi Агрiколь Банк" або iншого банку) з купiвлi та продажу долара США до української гривнi (надалі - "обмінний курс"), як буде обрано за рiшенням Порше Лізинг Україна станом на дату, коли кожен платiж підлагяє виплаті. Лiзинговi платежi та iншi платежi розраховуються в ОСОБА_3/доларах США на змiннiй основі та пiдлягають сплатi в українських гривнях за обмiнним курсом вказаного вище банку, чинним на дату виставлення рахунку.

Відповідно до положень ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Крім того, ст. 533 ЦК України передбачає, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквiвалент в iноземнiй валютi, сума, що пiдлягає сплатi у гривнях, визначається за офiцiйним курсом вiдповiдної валюти на день платежу, якщо iнший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відтак, положення чинного законодавства хоч i передбачають обов'язковість застосування валюти України при здiйсненнi розрахункiв, але не містять заборони визначення грошового еквiваленту зобов'язань в iноземнiй валютi.

Отже, коригування лiзингових платежiв, в основі якого лежить змiна курсової рiзницi (змiна курсу гривнi стосовно долара США), прямо не заборонена та не суперечить чинному законодавству України.

У п. 6.4 Договору сторони погодили лiзинговi платежi з урахуванням вiдсоткової ставки за використання обсягу фінансування, встановленого у Планi вiдшкодування.

Сторони погодили, що за використання обсягу фiнансування застосовуватиметься змiнна процента ставка вiдповiдно до п. 6.4.2. Договору.

Так, п. 6.4.2. Договору визначено, що у разi застосування змiнної процентної ставки застосовуватимуться наступнi правила. План вiдшкодування розраховується на основі змiнної процентної ставки у розмiрi трьохмiсячної ставки LIBOR. Тому, якщо трьохмiсячна ставка LIBOR змiниться у порiвняннi з останнім коригуванням процентної ставки або, вiдповiдно, датою доставки обєкта лiзингу бiльше, нiж на 0,25 процентних пунктiв, робиться аналогiчне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вapтocтi такого збiльшення до абсолютного розмiру проценту) на дату виставлення рахунку, пiсля вiдповiдного календарного кварталу.

Розмiр процентiв, що пiдлягають сплатi кожного мiсяця, розраховано та встановлено у Планi вiдшкодування.

Отже, в положеннях Договору, зазначено та погоджено Сторонами тип процентної ставки, що застосовується при розрахунку лiзингових платежiв.

Ставка LIВOR є загальновідомою, публікується у загальнодоступних джерелах інформації і розраховується на офiцiйному piвні з 1 сiчня 1986 року Британською Банкiвською Асоцiацiєю (British Bankers Association (ВВА) i є найбiльш поширеним інексним показником короткострокових відсоткових ставок у всьому світі і слугує iндикатором довiри банкiв до того чи iншого виду валюти, а також економiчної ситуації у світі.

Чинним законодавством України не заборонено використовувати ставку LIBOR, а тому, посилання позивача щодо зміни процентної ставки протягом строку дії Договору є необґрунтованими.

Під час вирішення спору судом не встановлено порушення положень ст.ст. 18,19,21 Закону України «Про захист прав споживачів", у яких передбачено можливість визнання договору недійсним з підстав укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності.

Як зазначалося, зі змісту норми ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно трьох ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40 цс13.

Поняття нечесна підприємницька практика у розумінні положень вказаного Закону означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч. 4 ст. 19 цього Закону агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбаної продукції.

Позивачем не надано доказів, які б доводили застосування до неї нечесної підприємницької діяльності або, що ця діяльність була агресивною, не доведено суду, що виконавець послуг ввів її в оману, надав нечітку, незрозумілу або двозначну інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору та не доведено, що умови договору завдають їй шкоди, як споживачу.

Також, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження обставини щодо порушення товариством принципу добросовісності та справедливості, оскільки сторони погодили у договорі розмір ціни (плати, винагороди) і спосіб її визначення, розміру лізингових платежів, порядку розрахунків, грошовий еквівалент зобов'язання у іноземній валюті тощо та не доведено наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, оскільки сторони у Договорі досягли згоди по всім істотним умовам і уклали цей договір, виявивши тим самим свою волю виникнення прав та обов'язків.

Також, позивач, як на підставу своїх позовних вимог, посилається на те, що згідно графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування) та п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, до складу лізингових платежів входить комісія, що свідчить про введення відповідачем її в оману, оскільки фактично не визначено, за що сплачується комісія, не встановлено її розмір та на яких умовах вона має сплачуватися.

Щодо даних тверджень суд виходить з наступного.

Умовами п. 6.1 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу передбачено, що для експлуатації обєкта лізингу лізингоодержувач щомісяця здійснюватиме на користь відповідача лізингові платежі відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невідємну частину цього контракту, та інших положень Контракту.

Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених цим контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом.

В свою чергу, у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів кожний лізинговий платіж, шо підлягає сплаті на поточну дату кожного місяця складається з двох частин, а саме: 1) відшкодування частини вартості об'єкту лізингу; 2) процентів та комісій.

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини сторін у даній справі, що є Закон України «Про фінансовий лізинг». Нормами ст.16 зазначеного Закону встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Проценти та комісії, що є в структурі кожного лізингового платежу за своєю суттю є винагородою, яку лізингоодержувач сплачує лізингодавцю за отримане у лізинг майно.

Отже, структура лізингових платежів, яка передбачена Графіком покриття витрат та виплати платежів, який є невідємним додатком до Договору про фінансовий лізинг відповідає вимогам ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Також, судом встановлено, що Договором додержано вимоги ч. 1 ст. 7, п.3 ч.1 ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" та передбачено у п. 12.12 Договору право лізингоодержувача протягом 90 календарних днів з першочергої погодженої дати, та за умови, що така затримка не спричинена невиконанням лізингоодержувачем своїх зобов'язань розірвати контракт на 10-й робочий день надісланням на адресу лізингодавця лізингоодержувачем письмового повідомлення про розірвання договору. Повернення платежів здійснюється у відповідності до п. 6.10. та інших положень договору.

Таким чином, договором передбачена можливість його розірвання в односторонньому порядку лізингоодержувачем за умови прострочення передачі об'єкта лізингу, що відповідає ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Як встановлено в судовому засіданні, 08.08.2013 року відповідач ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Автосоюз», укладаючи договір про фінансовий лізинг, погодили його істотні умови, в тому числі щодо порядку, строку та розмірів лізингових платежів.

В свою чергу, позивач ОСОБА_1Л, укладаючи угоду про заміну лізингоодержувача, погодилась з умовами вищевказаного договору та виконувала їх з моменту підписання даної Угоди, а відповідач, в свою чергу, виконав свої зобовязання за умовами договору про фінансовий лізинг, надавши позивачу автомобіль, що є обєктом лізингу, а посилання позивача про можливість розірвати договір лише за згодою лізингодавця і не раніше 12 місяців з дати початку строку лізингу, відсутності у лізингоодержувача права на розірвання договору, на відміну наявності права у лізингодержателя на власний розсуд розірвати договір, суперечить встановленим обставинам справи.

Також, вимоги позивача щодо несправедливості умов договору у частині можливості розірвання договору лише за згодою лізингодавця і не раніше 12 місяців з дати початку строку лізингу, неможливості дострокового погашення до закінчення 12 місяців після підписання акту приймання-передачі об'єкту лізингу, станом на час пред'явлення позову та на час розгляду справи судом не має будь-яких правових наслідків для останнього.

Позивач протягом визначеного договором періоду не пред'являла вимог про розірвання договору та можливість дострокового погашення платежів та про визнання умов договору у цій частині недійсними протягом 12 місяців з дати початку строку лізингу та 12 місяців після підписання акту приймання-передачі.

Щодо тверджень позивача проте, що Угода не посвідчена нотаріально суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм ( оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлі продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч.1 -3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

З Договору лізингу вбачається, що він укладений 08.08.2013 року між юридичними особами в письмовій формі, підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками, що відповідає вимогам ст. 207, п.1 ч. 1 ст. 208 ЦК України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до ч.1 ст. 208 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках встановлених законом або за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм можна дійти висновку, що Договір лізингу був укладений відповідно до вимог законодавства у письмовій формі, а будь якої домовленості між сторонами Договору щодо його нотаріального посвідчення не було визначено.

Відповідно до змісту ст. ст. 520-521 ЦК України, боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Форма правочину щодо зміни боржника у зобовязанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо зміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору.

Як вбачається з Угоди про заміну лізингоодержувача, вона укладена у письмовій формі, як і Договір про фінансовий лізинг, підписана сторонами та засвідчена печатками з боку юридичних осіб, та є договором про заміну сторони у зобовязанні з правами та обовязками попереднього лізингоодержувача.

Щодо застосування позивачем за аналогії положень ЦК України, які регулюють кредитні правовідносини суд виходить з наступного.

Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг"за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Положення ст. 8 Закону України "Про фінансовий лізинг"регулюють порядок переходу права власності на предмет лізингу до лізингоодержувача та порядок розрахунків у разі переходу права власності до лізигоодержувача.

Так, ч. 2 даної норми встановлює, що якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Відповідно до п. 3.2 Договору сторони погодили, що товариство придбаває обєкт лізингу, тобто отримує на нього право власності, та передає позивачу цей обєкт на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства та умовами договору.

У відповідності до п. 3.4 Договору лише після завершення строку лізингу за договором лізингоодержувач придбаває обєкт лізингу у товариства за купівельною ціною, що буде визначена товариством з урахуванням виконання лізингоодержувачем своїх зобовязань щодо сплати лізингових платежів та інших платежів, які підлягають виплаті за договором. За умови повної сплати позивачем лізингових платежів та інших платежів за договором, товариство приймає рішення про визначення купівельної ціни у розмірі вартості обєкта лізингу, як це визначено у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, а сплачені лізингоодержувачем авансовий платіж та платежі, що відшкодовують частину вартості обєкта лізингу, будуть зараховані у сплату купівельної ціни.

Отже, до моменту повного виконання умов договору право власності на обєкт лізингу належить лізингодавцю, а лізингоодержувач отримує обєкт лізингу у користування, і лише у разі належного виконання договору набуває право власності на нього.

Тому посилання позивача на положення норм закону, які регулюють кредитні правовідносини, є помилковими, такими що суперечать вимогам ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг".

Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.11, 12, 192, 203, 215, 208, 513, 520, 521, 524, 526, 527, 530, 533, 626, 627, 632, 806, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3,10, 11, 57, 60,61 88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», про визнання недійсним Договору фінансового лізингу, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_4