Справа № 331/7615/16-ц
Провадження № 2/331/1806/2016
УХВАЛА

15 листопада 2016 року суддя Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Жукова О.Є., розглянувши позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 05.08.2013 року в сумі 10 442,95 гривень.

В порушення вимог ч.5 ст. 119 ЦПК України, ст. 4, ст. 6 Закону України Про судовий збір до заяви не надано документів, що підтверджують сплату судового збору в розмірі 1378 гривень.

При цьому , до суду надано клопотання про відстрочення сплати судового збору через майновий стан позивача.

Відповідно до закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. Практика, у тому числі у справах проти інших держав, має застосовуватись органами державної влади, зокрема судами. Згідно з рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи від 14.05.81 №R (81)7 щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя, та сталої практики ЄСПЛ вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя, а попереджає подання необгрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів.

Також ЄСПЛ виходить з того, що судовий збір має бути «розумним», тобто таким, що може бути сплачений заявником. Адже невиправдано великий розмір, який не враховує фінансового становища заявників, а обчислюється на основі певного відсотка від суми, що є предметом розгляду справи, може бути розцінений як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя. Така позиція була викладена у справі «ОСОБА_3 і ОСОБА_3 проти Румунії».

При розгляді справ ЄСПЛ установлює, чи був дотриманий баланс між інтересом держави у стягненні судового збору за розгляд справи та правом заявника на доступ до правосуддя, зокрема правом представити свою позицію по суті та захистити інтереси в суді. Для того щоб гарантувати такий справедливий баланс та, власне, зберегти безперебійне функціонування судової системи, суди мають можливість звільнити від сплати судового збору тих заявників, які можуть довести своє погане фінансове становище.

Отже, на переконання ЄСПЛ, при визначенні розміру судового збору слід обовязково враховувати питання фінансових можливостей заявника, а також обставини конкретної справи та стадію провадження.

Національне законодавство, зокрема ст.82 ЦПК , передбачає, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким документом є закон про судовий збір, яким визначено, що підставою для відстрочки або розстрочки сплати судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення рішення у справі, а також зменшення розміру судового збору або ж звільнення від його сплати є майновий стан сторони. Отже, як убачається з практики ЄСПЛ, підставою для відповідного рішення суду може бути «фінансовий стан». А за національним законом, «майновий стан» особи.

Таким чином, основою визначення фінансового стану сторони, на думку ЄСПЛ, є наявність чи відсутність у сторони «вільних» коштів, які необхідно сплатити. Поняття ж «майновий стан» набагато ширше. Майном уважається окрема річ, сукупність речей, у тому числі гроші, а також майнові права та обовязки.

У звязку із цим слід згадати справу «ФК «Мретебі» проти Грузії», де ЄСПЛ, розглядаючи питання законності відмови Верховного суду Грузії від звільнення від сплати судового збору заявника, відзначив, що ВС цієї країни неналежним чином дослідив аргументи заявника і не вказав, чи достатньо наданих йому доказів на підтвердження фінансової неможливості сплатити судовий збір та не витребував доказів, яких, на його думку, не вистачало. Суд просто зазначив, що ніяких підстав для звільнення від сплати судового збору не існувало.

За таких обставин ЄСПЛ назвав відмову ВС Грузії звільнити заявника від сплати судового збору без відповідного обгрунтування «безпідставним» обмеженням права останнього на доступ до правосуддя та зазначив, що, на його переконання, така відмова була зумовлена виключно бажанням суду поповнити державний бюджет.

Враховуючи вищевикладене, суддя приходить до висновку, що позивач , з метою обгрунтованого вирішення клопотання про відстрочення сплати судового збору , має подати до суду відомості з банківської установи про відсутність коштів на рахунках у банківській установі , дані про своє майно з державних реєстрів , а також будь-які інші докази на підтвердження незадовільного майнового стану.

Враховуючи вищевикладене, позовну заяву на підставі ст. 121 ЦПК України слід залишити без руху, як таку що подана без додержання вимог ч.5 , п. 6 ч.2 ст. 119 ЦПК України та надати позивачу строк для усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 121 , 119 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без руху та надати позивачу строк до 28 листопада 2016 року для усунення недоліків, але не більше 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Розяснити , що у разі невиконання ухвали суду, заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:

15.11.2016