№201/8474/16-ц
провадження 2/201/2177/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Пухловій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб і Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору поруки та призначення реституції за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 07 червня 2016 року звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб і Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору поруки та призначення реституції за кредитним договором, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивачі в своїх позовних вимогах та в ході судового засідання посилаються на те, що 15 травня 2008 року між АКІБ (в подальшому ПАТ) «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту; ОСОБА_4 отримав кредитні кошти і використав їх; в забезпечення вказаного договору було укладено два договори поручительства з позивачами, але згодом позивачі зясували, що банк при укладанні вказаного кредитного договору і договорів поруки фактично обманув їх, не вказавши повністю всі дані договорів: договори не містять умов їх припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для них як споживачів, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на них психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, укладання договорів поруки; тобто договори не містять всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту і договору поруки; внаслідок чого вони фактично змушені були підписати ці договори, а отже ці договори не відповідають їх внутрішній волі, тому повинні бути визнані недійсними в повному обсязі. Зараз банк вважає, що в них є заборгованість по цьому кредитному договору, а отже і у поручителів. Позивачі вважають, що заборгованості в них перед цим банком не має. На їх звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору і договорів поруки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачі вважають вказане протиправним і порушуючим їх права як споживачів, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Вважають позивачі дії відповідача по укладанню кредитного договору і договорів поруки неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати вказаний кредитний договір і договори поруки недійсними, застосувати реституцію, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» позовні вимоги не визнав, підтвердив письмові заперечення і пояснив, що дійсно на прохання чоловіка позивачки ОСОБА_4 і позивачів вони уклали з ними кредитний договір і на його забезпечення два договори поруки з кожним з позивачів окремо, гроші банк надав, ОСОБА_4 ними користується. Останнім з дотриманням графіку проводилося погашення кредиту, сплачувалися необхідні по договору суми, мається заборгованість і вони звернулися до суду з позовом до боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки, до них було заявлено зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним; рішенням суду в задоволенні вимог банку і боржника було відмовлено, рішення оскаржене, але залишене без змін, отже кредитний договір вже визнано законним. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № № 2949, 2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року з усіма забезпечувальними договорами. Порядок заміни кредитора у зобовязанні регулюється ст. 512-517 ЦК України. Додаткові угоди з позивачами не укладалися, строк дії договорів ще не закінчився і вони діють. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивачів на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. В письмовому зверненні до суду з позовними вимогами не погодився та категорично заперечував проти їх задоволення і не заперечував справу розглянути без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи без представника вказаного відповідача згідно ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачів і представника відповідача (банку), зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що між АКІБ (в дальшому ПАТ) «УкрСиббанк» і чоловіком позивачки ОСОБА_4 15 травня 2008 року було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в розмірі 313100 грн. (62000 доларів США) з терміном повернення не пізніше 14 травня 2037 року з щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити 13.00% річних за користування кредитом та інші обовязкові платежі на придбання житла.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_4 взятих на себе договірних зобовязань між банком та позивачами ОСОБА_1 і ОСОБА_2 15 травня 2008 року укладено два окремих договори поруки. За умовами даних договорів вказані позивачі, як поручителі, зобовязалися перед відповідачем відповідати солідарно в повному обсязі із позивачем ОСОБА_4 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобовязань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 15 травня 2008 року. Викладене підтверджується копіями договорів поруки від 15 травня 2008 року і не заперечується сторонами.

Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № № 2949, 2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року з усіма забезпечувальними договорами.

Із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 з позивачами не виконують належним чином взяті на себе грошові зобовязання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку банк, скориставшись правом вимагати дострокове повернення кредиту та плати за нього, своїми письмовими повідомленнями просив позивачів і боржника погасити, здійснивши дострокове повернення кредиту. Оскільки останніми вказані вимоги не виконані банк вимушений був звернутися з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, до банку ОСОБА_4 заявив зустрічний позов про визнання кредитного договору недійсним і рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року в задоволенні вимог банку і боржника було відмовлено, рішення оскаржене, але залишене без змін, отже кредитний договір вже визнано законним.

Але зараз позивачі стверджують, що банк при укладанні вказаного кредитного договору і договорів поруки фактично обманув їх, не вказавши повністю всі дані договорів: договори не містять умов їх припинення, немає детального розпису загальної вартості кредиту для них як споживачів, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача послуг банку (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на них психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування, укладання договорів поруки; тобто договори не містять всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту і договору поруки; внаслідок чого вони фактично змушені були підписати ці договори, а отже ці договори не відповідають їх внутрішній волі, тому повинні бути визнані недійсними в повному обсязі. Зараз банк вважає, на їх думку, що в них є заборгованість по цьому кредитному договору, а отже і у поручителів. Позивачі вважають, що заборгованості в них перед цим банком не має. На їх звернення до відповідача про зясування обставин вказаного та укладання кредитного договору і договорів поруки, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивачі вважають вказане протиправним і порушуючим їх права як споживачів, а тому і звернулися в суд з цим позовом. Вважають позивачі дії відповідача по укладанню кредитного договору і договорів поруки неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Отже, в добровільному порядку питання не вирішене і позивачі вимушені звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом дійсно зясовано, що 15 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1. Відповідно до п. 1.1. цього кредитного договору банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, доларах США, в сумі 62 000.00, що дорівнює еквіваленту 313100.00 гривень за курсом НБУ на день укладання договору, строком до 14 травня 2037 року (п. 1.2.2. Кредитного договору). Згідно пункту 2.1 кредитного договору виконання зобовязань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме: з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника банком приймається: застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: квартира, що складається з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - туалет, 5 - кухня, 6, 7 -житлові, 1 - балкон, загальною площею 54.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є власністю ОСОБА_4 (договір іпотеки № 0/0/2/3); порука - ОСОБА_2 (договір поруки № /111 від 15 травня 2008 року), порука - ОСОБА_1 (договір поруки № /112 від 15 травня 2008 року).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № № 2949, 2959, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі і по кредитному договору № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року з усіма забезпечувальними договорами. Порядок заміни кредитора у зобовязанні регулюється ст. 512-517 Цивільного кодексу України.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 512 та ст. 513 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Відповідно до ч.І ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

З огляду на вище викладене, отримання первісним кредитором згоди боржника на укладення договору про передачу активів, передачу документів, які підтверджують дійсність вимоги, інформації, яка є важливою для їх здійснення, виникнення і наявність прав грошової вимоги, нормами ст. ст. 516-517 ЦК України не передбачено. Обовязок первісного кредитора передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, навпак і передбачений положеннями ч. 1 ст. 517 ЦК України.

Отже, до нового кредитора перейшли «права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав», тобто збереглися всі ті умови договорів, які зазначались при укладенні з первісним кредитором. Відступлення права вимоги не передбачає укладення новим кредитором з боржником додаткових угод з позивачем із зазначенням нового кредиту, нового рахунку, умов погашення кредиту та нарахованих процентів по кредиту, тому є безпідставним твердження позивачів, що це є несправедливим по відношенню до споживача та в свою чергу суперечить нормам матеріального права, зокрема ст. ст. 514, 516, 517 ЦК України.

Крім того, відповідно до пункту 7.5 кредитного договору, позичальник, уклавши договір, надає банку свою згоду та право збирати, зберігати, використовувати, поширювати і отримувати інформацію (дані про позичальника, відомі банку та /або третім особам, у звязку з укладенням та виконанням даного договору, в тому числі банківську і комерційну таємницю), крім іншого, необхідну при укладенні договорів щодо відступлення права вимоги та /або переведення боргу за даним договором-до відповідних фізичних та юридичних осіб.

Також, відповідно до п 7.6. кредитного договору позичальник, уклавши договір, надає банку право передавати права та обовязки банку за договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника; позичальник надав банку згоду на право звертатись за інформацією щодо фінансового становища Позичальника до третіх осіб, які повязані з позичальником сімейними, особистими, діловими, професійними або іншими відносинами. Враховуючи вищезазначене, нормами діючого законодавства України та умовами кредитного договору передбачено відступлення прав вимог за кредитними договорами, тому жодних протиправних дій, щодо розкриття банківської таємниці банком не вчинено. До того ж, вищезазначені норми цивільного законодавства, в свою ж чергу також спростовують посилання позивачів та те, що відповідно до пункту 2.4 договору поруки поручителі мають первинне право викупу за кредитними зобовязаннями.

Відповідно до пункту 2.4 договорів поруки до поручителя, який виконав зобовязання боржника за основним договором, переходять усі права кредитора за цим зобовязанням. Останні зобовязання за кредитним договором не виконали, що підтверджується довідкою про заборгованість від 01 липня 2016 року за договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року.

Стосовно позовних вимог про визнання поручителями недійсним кредитного договору №15.05.2008 року та застосування реституції за кредитним договором: 15 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1. Отже, кредитний договір було укладено з ОСОБА_4, а не з ОСОБА_2 чи ОСОБА_1.

Згідно ч. 1 ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Згідно п.26 постанови № 9 Пленуму Верховного суду України від 06 лтстопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. В свою ж чергу, позивачі просять визнати недійсним кредитний договір, стороною якого вони не є. ОСОБА_5 обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог стосовно визнання недійсним кредитного договору, в тому числі і стосовно вимог про застосування реституції. Крім того, рішенням суду вже було відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання цбого договору недійсним і рішення набрало законної сили.

Щодо недійсності, на думку позивачів договорів поруки: згідно п 1.1. двох договорів поруки від 15 травня 2008 року, укладених між Акціонерним комерційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «Дельта Банк» та з кожним із позивачів (окремо), поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року, укладеного між кредитором та боржником и в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Відповідно до п. 1.2. договорів поруки, поручителю добре відомі усі умови основного договору, зокрема: сума основного договору - 62 000.00 доларів США. Вказана сума основного договору дорівнює еквіваленту 313 000 гривень за курсом НБУ на день укладення основного договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума основного договору виражена в іноземній валюті, термін виконання основного зобовязання 14 травня 2037 року, якщо згідно основного договору не буде застосовано інші терміни виконання такого зобовязання, інші умови основного договору.

Відповідно до п 1.3 Догорів поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т. ч. кредиту, регресу), сплату процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

Відповідно до ч. 2 п. 5.1 договорів поруки, поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови основного договору та цього договору, свої права та обовязки за договором і погоджується з ними на день укладання договору. Відповідно до п. 5.5. договорів поруки, сторони, керуючись відповідними принципами свободи договору, домовились, що після укладення цього договору, кожна із сторін зобовязується завізувати кожну сторінку аркушу, на якій викладено умови договору, шляхом поставлення підпису уповноваженого представника відповідної сторони та печатки сторони, якщо сторона є юридичною особою. Вимоги зазначені вище, а саме передбачені пунктом 5.5 договорів поруки були виконанні з обох сторін, а саме завізовано кожну сторінку, шляхом поставлення підпису уповноваженого представника відповідної сторони та печатки банку.

Стосовно не надання, на думку позивачів, їм кредитного договору, то як вимагають норми ч. 4 ст. II Закону України «Про захист прав споживачів», на які останні посилаються, один з оригіналів договору про надання споживчого кредиту передається саме споживачеві-тобто позичальнику ОСОБА_4. а не позивачам (поручителям). До того ж, відповідно до п. 7.10. кредитного договору, договір укладений у двох примірниках, які мають однакому юридичну силу, по одному для кожної із сторін. Всі додатки та угоди до договору належним чином підписані сторонами, вважаються його невідємною частиною.

Отже, є не обгрунтованим посилання позивачів на норми п. 4 ч. І ст. 4, ч. 2,ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо не надання зі сторони банку копій основного договору для поручителя та відсутністю документів, які підтверджують ознайомлення з усіма умовами основного договору. Адже, нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та умовами кредитного договору не передбачено отримання поручителями під розпис копії основного договору. Крім того, як вже зазначалось, позивачі, відповідно до пункту 5.1 договорів поруки підтвердили, що ознайомились з усіма умовами основного договору, повністю розуміють всі умови основного договору та договорів поруки, свої права та обовязки за договором і погоджується з ними на день укладання договору.

Щодо вільного волевиявлення під час укладання договорів: статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме відповідно до ст. 6 Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, і умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє зображення у статтях 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників.

Кредитним договором та договорами поруки передбачені гарантії його виконання, зокрема сторони підтвердили, що повністю розуміють всі умови договору, свої права та обовязки за договорами та погоджуються з ними. Укладаючи договори поруки поручителі були обізнані з усіма їх умовами, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що самі поручителі підтвердили своїми підписами на договорах поруки. Крім того, їх бажання було направлено на настання правових наслідків, та відповідало їх внутрішній волі. Дані договори поруки як і сам кредитний договір було укладено з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, що стосується такого роду правочинів.

Таким чином, порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови № 168 Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року, порушення пункту 5.1 та пункту 5.5.договорів поруки зі сторони банку відсутні.

Стосовно дискримінації та істотного порушення договірних прав та обовязків, на думку позивачів, а саме - не зазначення в договорі поруки пунктів про відповідальність банку. Як вже зазначалось, відповідно до пункту 1,2 договорів поруки, поручителю добре відомі усі умови основного договору. Розділом 3 та 4 кредитного договору передбачено права, обовязки та відповідальність сторін, з якими поручителі були ознайомленні про що і зазначено в пункті 1.2 договорів поруки. Отже, твердження позивачів про дискримінації та істотного порушення договірних прав та обовязків є безпідставним та необгрунтованим.

Щодо посилання позивачів про грубе підвищення розміру відсоткової ставки за користування та підвищення в односторонньому порядку розміру місячного обовязкового платежу за кредитом. З даного приводу слід зазначити, що жодного підвищення розміру відсоткової ставки за користування кредитом та підвищення в односторонньому порядку розміру місячного обовязкового платежу за кредитом зі сторони банку не було. Доказів будь-якого такого підвищення зі сторони позивачів не надано. Даний факт також спростовується довідкою про стан заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року станом на 01 липня 2016 року.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Стосовно заборони на видачу кредитів в іноземні валюті: як, самі зазначають позивачі в позовній заяві, зміни до ч. І ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони про видачу споживчих кредитів в іноземній валюті були внесенні від 22 вересня 2011 року. Кредитний договір, спір по якому ведеться був укладений 15 травня 2008 році. Будь-яких застережень про заборону укладати кредитні договори в іноземній валюті на час укладання договору не було. До того ж, відповідно до частини 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі.

Щодо сукупної вартості кредиту та порушень зі сторони банку, на думку позивачів, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п 1.2.2. кредитного договору, позичальник зобовязаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку № 1 до договору. Відповідно до п. 3.4.5. кредитного договору, сукупна вартість кредиту визначається «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додаток № 2). Графік розрахований на дату підписання договору. У випадку виникнення будь яких змін, за ініціативою сторони та /або/ сторін на підставі законодавства України та /або умов договору, графік може бути змінений шляхом підписання сторонами відповідної додаткової угоди. У випадку дострокового (часткового або повного) погашення кредиту за ініціативою позичальника, новий графік не розраховується.

Згідно додатку № 2, графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який є невідємною частиною договору про надання споживчого кредиту № НОМЕР_1 від 15 травня 2008 року зазначено усі умови виконання основного зобовязання, а саме: дату платежу, сума платежу, погашення основної суми кредиту, процентів, комісії за надання кредиту, а також платежі за надані сукупні послуги на користь третіх осіб, повязані із страхуванням, сплатою державного мита, послугами нотаріусів, сплатою вартості послуг за проведення незалежної експертної оцінки предмету зберігання. Відповідно до останньої сторінки Додатку № 2 Графік ОСОБА_4М отримав 15 травня 2008 року.

Крім того, відповідно до 4.4 п. 7.5. кредитного договору, позичальник підтвердив, що на дату укладення договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банку, що викладені у Додатку № 3 до цього договору. Додаток № 2 та тарифи банку, що викладені у Додатку № 3 до цього договору. До того ж, згідно до абзацу 6 частини 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції від 22 вересня 2011 року закріплено обовязок щодо зазначення в договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Кредитний договір № НОМЕР_1 був укладений 15 травня 2008 року, тобто до закріплення у Законі України «Про захист прав споживачів» обовязку щодо зазначення в договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

У редакції від 13 січня 2006 року п. Д ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає: ч . 2 перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: Д) орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо).

Отже твердження про те, що кредитний договір не містить розрахунку сукупної вартості кредиту, не відповідає вимогам законодавства, чинного на момент укладання договору. Своїм підписом під кредитним договором позичальник ОСОБА_4, який є основним боржником за кредитним договором, підтвердив, що ознайомлений та погоджується з його умовами. Отже, порушень вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови № 168 Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року з огляду на вказані положення кредитного договору зі сторони банку не було.

Стосовно заборони кредитодавцю встановлювати у договорі про надання кредиту будь-які комісії, які не є послугою в розумінні закону. Відповідно до ч. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно до ст. 4. Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються такі послуги: .... 6) надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; ....». Відповідно ч. 14 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно зазначає процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Згідно укладеного кредитного договору позичальнику були надані фінансові послуги у вигляді споживчого кредиту. Пунктом 1.3.5 кредитного договору передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Відповідно до пункту 7.5 кредитного договору позичальник підтверджує, що на дату укладання договору є клієнтом банку і ознайомлений з усіма тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та тарифами банку, що викладенні у Додатку № 3 до договору. Передбачена даним пунктом комісійна винагорода стягується за надання послуги у вигляді видачі споживчого кредиту.

Крім того, на момент укладання кредитного договору ст. 11. Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній з 01 грудня 2005 року) не передбачала заборону кредитодавцю встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі та інш., за дії, які не є послугою у визначенні вказаного Закону.

В редакції Закону України «Про захист прав споживачів» чинній на момент укладання договору ч. 4. 5 ст. 11 та ст. 18 містить лише застереження, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Це підтверджує безпідставність посилань зі сторони позивача про те, що банк неправомірно стягнув з позичальника додаткові кошти.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року по справі № 6-34008св12.

Щодо пропуску строків позовної давності. Позовна заява була подана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у червні 2016 року, про що свідчить ухвала від 09 червня 2016 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, якою було відкрито провадження по даній справі. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність становить три роки. Домовленістю сторін зазначених Договорів вона не збільшувалася. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності відповідно до ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Право на звернення до суду з позовом, як виходить зі змісту позовної заяви, виникло у позивача 15 травня 2008 року - з дати укладення договорів поруки.

Відповідно до вищезазначеного, строк позовної давності скінчився 15 травня 2011 року, а з позовною заявою позивачі звернулися лише в 2016 році, що свідчить про пропущення позивачами строків позовної давності.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спори є підставою для відмови у позові.

Попереджаючи можливі посилання позивача за позовом на норми ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 68 Конституції України «незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності».

Стосовно процедури ліквідації АТ «Дельта Банк»: на підставі постанови № 664 Правління Національного банку України від 02 жовтня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб 02 жовтня 2015 року прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу ОСОБА_3 провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_6, строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно. Дана інформація опублікована на сайті ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб - fg.gov.ua, є загальновідомою та в силу ч.2 ст.61 ЦПК України такою, що не потребує доказування.

Під час процедури ліквідації банків Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Згідно до ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ОСОБА_3 безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ОСОБА_3 з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку ОСОБА_3 приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

Згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ОСОБА_3 зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку.

Позивачі мотивують свої позовні вимоги тим, що вони не погоджуються з укладання без їх згоди у 2011 році між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта-Банк» договору кредитування. Позивачі вважають, що даний договір розголосив відомості, які складають банківську таємницю та передав інформацію за кредитом третій особі.

Але судом встановлено, що відповідно до умов основного зобов'язання, а саме п. 7.6. договору про надання споживчого кредиту № 0 позичальник, ОСОБА_4, уклавши даний договір, надав свою згоду передавати права та обовязки банку за цим договором третій особі без отримання на це додаткової згоди позичальника.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

Відповідно до договорів поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобовязання за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники відповідно до вимог ст. ст. 610, 554 ЦК України. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 543 ЦК України, солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, поки зобовязання не буде погашено повністю.

Згідно зазначеного договору поруки відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує чи неналежним чином виконує свої грошові зобовязання згідно кредитного договору та носить солідарний характер разом із боржником. Відповідно до договору поруки, він вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами кредитного зобовязання. Договір поруки зазначає, що поручитель знайомий з умовами кредитного договору.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів понять і термінів не дає змоги зясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину із змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було встановлено факт укладення кредитного договору і договорів поруки і підтверджено законність вказаних договорів.

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Положенням ст. 559 ЦК України передбачено підстави припинення договору поруки. Отже порука припиняється: з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Даний перелік є вичерпним. Твердження позивача про те, що він не підписував договір поруки не зазначено в переліку підстав припинення договору поруки, які зазначено в ст. 559 ЦК України і спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 61 ЦК України, як вже зазначалося, доказуванню не підлягають лише факти, які є загальновідомими (наприклад, встановлені рішенням суду). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Окрім того, підпис поручителів підтверджує їх вільне волевиявлення щодо прийняття умов договору поруки та вказує,що особа осмислила всі істотні та інші умови кредитного договору і в повній мірі усвідомлює усі правові наслідки невиконання позичальником грошового зобовязання .

Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, яка означає, що обов'язок доказування у справах про визнання правочину недійсним покладається на позивача. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідач свої зобов'язання виконав у повному обсязі.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Зміна обставин та необізнаність про укладення спірного договору поруки, на які посилається позивач ніяким чином не пов'язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов'язання по договорам виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошові кошти для споживчих потреб. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож, стає зрозумілим, що валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором та поручитель.

Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними або припиненими є загальними, невизначеними та недоведеними. Кредитні договори складені у повній відповідності до норм статей 1054, 1055, 1056 ЦК України, які регулюють окремий вид цивільних відносин - кредитних, відносин позики. Дії ж позичальника з оскарження кредитного договору та договору поруки, за яким він певний час виконував зобов'язання, свідчать не тільки про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе обов'язків, а і про намагання перекласти відповідальність за свою неспроможність й далі виконувати умови кредитних договорів на банк, який вчасно та належним чином виконав свої обов'язки за вказаними договорами.

Договори про надання кредиту та поруки укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил.

Отже, зупинивши свій вибір на ПАТ «УкрСиббанк», позивачі погодилися на умови про надання кредиту та договору поруки як такі, що їх влаштовували. Банк не примушував, не нав'язував своїх послуг позивачеві та не вимагав укладення договору. Це була ініціатива особисто позивача та третьої особи.

Суд приймає до уваги також і ті обставини, що при укладенні договору було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та правил.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач (банк) заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивачів крім вказаних в кредитному договорі та договорах поруки сторін, а позивачі цього не довели, відповіді позивачам на його звернення надавалися, позивачі самі погодився на всі умови договорів і добровільно підписали договір, твердження позивачів про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні частково.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивачів стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб і ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору поруки та призначення реституції за кредитним договором відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору поруки та призначення реституції за кредитним договором в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 22, 60, 192, 203, 204, 212, 213, 512-517, 524, 526, 530, 543, 553, 559, 607, 626, 627, 629, 632, 638, 651, 1051, 1054-1056 ЦК України, ст. ст. 38, 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 11. Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 гарантування вкладів фізичних осіб і Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживачів, визнання недійсними договору кредиту і договору поруки та призначення реституції за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя