АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/5813/15-ц
Провадження № 22-ц/792/560/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого - судді Марцинкевича А.М.,

суддів: Янчук Т.О., Спірідонової Т.В.

при секретарі Дубової М.В.

з участю: представника позивача

розглянула у відкритому судовому засіданні справу провадженням № 22ц/792/560/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

встановила:

В березні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом та просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 власноком якої є позивач. Окрім наявного речового права власності у позивача щодо даної квартири, право на користування спірним житлом має відповідач, яка з 27.04.2006 року зареєстрована за даною адресою. Однак, ОСОБА_1 із 2011 року не проживає в зазначеній квартирі, фактично змінила місце постійного проживання, не проводяться жодні солідарні із позивачем виплати стосовно оплати вартості послуг, які надаються комунальними підприємствами міста, тому позивач просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1

В ході розгляду справи, а саме, 09 жовтня 2015 року, позивач уточнила позовні вимоги і просила визнати ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 23 грудня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року залишено без задоволення.

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І. Справа №22ц/792/560/16

Доповідач -Марцинкевич А.М. Категорія № 43,46

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджуючись з рішенням суду вказує, що суд першої інстанції порушив вимоги процесуального права, а саме вимоги ст. 224 ЦПК України, оскільки розглянув справу без її участі і не знаючи причини неявки у судове засідання визнав їх неповажними. Вважає, що суд незаконно послався на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22.07.2015 року, при цьому не досліджував причини не проживання апелянта з дитиною в квартирі, через що допустив неповноту з'ясування обставин справи, вважав доведеними обставини, які не доведені в суді. Оскільки, судом першої інстанції порушено вимоги матеріального та процесуального права, з посиланням на ст. 405 ЦК України, ст.61 ЦПК України, які не могли бути застосовані, тому ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у позові.

Заслухавши учасника процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно п. ч.1 ст. 309 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ст. 321 ЦК України слідує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що з 1994 року ОСОБА_1 поселилась та проживала без реєстрації в спірній квартирі АДРЕСА_1 та вела спільне господарство, мала спільний бюджет з своєю бабусею ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року. В квартирі також проживали та були зареєстровані тітка відповідачки, мати позивачки - власник квартири ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року та позивачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

22 жовтня 2013 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1, 26 лютого 2014 року, проведено реєстрацію прав власності на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За даними довідки ЖЕК №2 м. Хмельницького ОСОБА_1 з 27 квітня 2006 року, а її малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 16 липня 2013 року - зареєстровані за адресою АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України слідує, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції вирішуючи спір, послався на ч. 2 ст.405 ЦК України, як на підставу визнання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3, такими, що втратили право на користування спірною квартирою, проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

В силу ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці

обставини.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 22.07.2015 року були встановлені такі обставини, а саме, що ОСОБА_1 не є членом сім'ї ОСОБА_2, спільного бюджету вони не мають, спільного господарства не ведуть, а допитані свідки підтвердили те, що після народження сина у 2011 році ОСОБА_1 з ним в спірній квартирі не проживали. Колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не є членом сім'ї ОСОБА_2, власника будинку, у неї відсутні договірні відносини з останньою, тому після набуття ОСОБА_2,права власності на спірну квартиру, на ОСОБА_1 не може бути перенесений обов'язок по збереженню права користування житлом та її малолітнього сина. Дані обставини були предметом дослідження при розгляді справи, дане рішення набрало законної сили та не оспорюються сторонами.

Посилаючись в рішенні на встановленні обставини рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 22.07.2015 року, суд першої інстанції не взяв до уваги, що даним рішенням визнано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є членами сім'ї, тому неправомірно застосував вимоги ч.2 ст. 405 ЦК України.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції в своєму рішенні незаконно послався на рішення апеляційного суду від 22.07.2015 року, спростовується вимогами статті 61ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору дарування від 09 липня 1993 року ОСОБА_5 подарувала, а гр.. ОСОБА_6 та ОСОБА_2 прийняли в дав квартиру за АДРЕСА_1 в користування обдарованої ОСОБА_2, згідно даного договору, перейшло жила кімната пл.. 18,10 кв. м., що становить 46% квартири. Коридор, кухня, ванна, туалет, кладочка знаходяться в загальному користування. (а.с. 4).

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.10.2013 року ОСОБА_2 отримала спадкове майно від спадкодавця ОСОБА_6, що складає 54/100 квартири АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.02.2014 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на квартиру в АДРЕСА_3 (а.с. 6).

Із довідки ЖЕКу №2 від 29.04.2014 року вбачається, що у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_2- як власник, ОСОБА_1- як інші особи та ОСОБА_3- як племінник власника квартири (а.с.19).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тому, суд першої інстанції прийшов до правильного правильного висновку, захищаючи права власника квартири, задовольняючи позовні вимоги, проте не правильно постався на вимоги ст.405 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3, після його народження, не проживають у спірній квартирі з 2011 року (а.с. 33-34) .Адресу для листування ОСОБА_1 вказує м. Городок, довідки з медичних закладів, в яких лікувалася вона та її син ОСОБА_7, які неодноразово надавала відповідачка до справи, видані Городоцькою центральною районною лікарнею, що свідчить про змінну місця її проживання (а.с. 13,59,60,78,83,98,100,152).

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_3 втратили право користування житлом у АДРЕСА_5. Тому, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3, такими, що втратили право на користування квартирою є підставними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо того, судом порушено вимоги процесуального права, оскільки суд провів заочний розгляд справи, розглянув справу без участі відповідачки, не знаючи про причини неявки її у судове засідання, заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно наявної в матеріалах справи розписки вбачається, що про судове засідання на 16.11.2015 року ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату і час слухання справи (а.с. 63).

10.11.2015 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій просить відкласти судове засідання у зв'язку з тим, що вона має бажання знайти адвоката для захисту своїх інтересів у даній справі (а.с. 66).

Проте, суд першої інстанції у своєму рішенні від 16.11.2015 року вказуючи, що відповідач не з'явилася в судове засідання, не повідомила про причини неявки, тому в силу ч.1 ст.224 ЦПК України вважав за можливим розглядати справу в порядку заочного розгляду, визнав причину неявки відповідача не поважною чим порушив вимоги процесуального права.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу.

Згідно із ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 10.11.2015 року, суд порушив одне із конституційних, невід'ємних прав людини, яке гарантоване державою, як можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення від 16 листопада 2015 року прийшов до правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2, проте порушив вимоги як матеріального так і процесуального права, що є підставою для його скасування.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 зловживала своїми правами, судом неодноразово відкладався розгляд справи, через наданні нею клопотання та заяви про відкладення. Зокрема, заявою від 11.04.2016 р. ОСОБА_1 просила відкласти розгляд справи, оскільки потребує юридичної допомоги та хоче скористатися своїм конституційним правом (а.с. 137).Слухання справи призначене на 18.04.2016 року було відкладене, оскільки апелянт надіслала заяву про відкладення, у зв'язку з тим, що хворіє і потребує амбулаторного лікування, ксерокопію лікарняного листа долучила (а.с.146,147). Згідно заяви від 25.04.2016 року, ОСОБА_1 просила відкласти розгляд справи через хворобу дитини, ксерокопію лікарняного листа долучила (а.с.151,152).11.05.2016 року судове засідання знову було відкладене через заяву ОСОБА_1, яка не мала можливості бути присутньою в судовому засіданні, оскільки залучалась Вінницьким регіональним центром оцінювання якості освіти до зовнішнього незалежного оцінювання (а.с. 158). На судове засідання, яке відбувалося 23.05.2016 року апелянт ОСОБА_1, за 10 хвилин до слухання справи, подала чергову заяву про відкладення справи на іншу дату, у зв'язку із хворобою її батька, який потребує її догляду, проте підтверджуючих документів не надала. На прохання зачекати та бути присутньою на судовому засіданні, ОСОБА_1 покинула приміщення суду, не бажаючи приймати участі під час слухання справи. Тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності апелянта.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦК України слідує, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309, 313,316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 листопада 2015 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243 грн.60 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:/підпис/ Судді:/підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.М.Марцинкевич