АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф., Мазурик О.Ф.,

при секретарі - Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом та просив стягнути з Держави України, в особі Державної казначейської служби України, інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 12 359 грн. 72 коп., три проценти річних розмірі 7 364 грн. 61 коп. та 44 779 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду за несвоєчасне виконання рішення Мелітопольського міскрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2010 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року відмовлено в задоволені позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення, ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить зворотні поштові відправлення (а.с.81-83).

Відповідно до положення ч.2 ст.305 ЦПК неявка сторони, належним чином повідомленої про час і місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши апеляційну скаргу перевіривши матеріали справи та законність та рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Позивач у позові зазначав, що у березні 2010 року ОСОБА_1 звернувся з позовом щодо неправомірних дій УПФУ в м. Мелітополь Запорізької області у відмови здійснення перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 3 групи державної та додаткової пенсій. За рішенням суду УПФУ було зобов*язано здійснити відповідний перерахунок пенсії.

УПФУ добровільно відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансування з державного бюджету. Позивач вичерпав усі способи захисту прав в державі Україна, однак рішення суду так і не були виконані. У червні 2012 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини, який 18 липня 2013 року ухвалив рішення «Москаленко та інші проти України». Вказаним рішенням було об'єднано і заяву позивача. 16 серпня 2013 року було відкрито виконавче провадження на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 1270/12 від 18 липня 2013 року про виконання державою Україна рішення національного суду. Держава Україна сплатила ОСОБА_1 заборгованість лише 24 червня 2014 року. Судове рішення не виконувалося з 02 грудня 2010 року по 24 червня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суду першої інстанції виходив з того, кошти було виплачено ОСОБА_1 внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 грудня 2010 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати державної та додаткової пенсії позивачу як інваліду 3 групи; зобов'язано відповідача провести перерахунок та виплатити позивачу державної пенсії як інваліду З групи з 14 квітня 2010 року з розрахунку державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком , яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням отриманих позивачем сум пенсії, які були виплачені йому за цей період (а.с.11).

16 вересня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі рішення № 1270/12 від 18 липня 2013 року. Документ видав Європейський суд з прав людини (а.с.13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить стягнути на його користь три відсотки річних, інфляційні втрати та моральну шкоду.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювана шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З матеріалів справи вбачається, що у 2014 році позивачу було сплачено заборгованість за судовим рішенням, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження від 03 квітня 2015 року № 39395667 де зазначено, що рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 08 жовтня 2014 року № 4025 у розмірі 2 1696 грн. 20 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 20 червня 2014 року № 880 сплачена заборгованість національного суду у розмірі 68 925 грн. 24 коп., платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 23 липня 2014 року № 4708 сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 1 685 грн. 55 коп. (а.с.38-39, 40-41).

ОСОБА_1 також було сплачено 2 000 тис. євро в якості відшкодування матеріальної чи моральної шкоди та компенсації судових витрат, а також будь-який податок.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України на його користь інфляційних витрат та трьох процентів річних не підлягають до задоволення, оскільки вказані кошти вже були виплачені внаслідок виконання рішення Європейського суду з прав людини, тому правових підстав для повторного стягнення з держави моральної шкоди не має.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається; висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи; доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303,307,308, 313 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: