У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Вінницької міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету міської ради, скасування свідоцтв про право власності на квартири за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_6, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 21 липня 1995 року ОСОБА_5 придбала 3/25 частки будинкуАДРЕСА_1, які у подальшому відчужила на той час неповнолітньому сину - ОСОБА_4, за договором дарування від 13лютого 1997 року.

З 21 квітня 1998 року він перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 квітня 2014 року. Після укладення шлюбу вони проживали у вищезазначеному будинку по АДРЕСА_1, 1913 року забудови. У вказаному будинку на цокольному поверсі (підвал) було розташоване нежитлове приміщення № 3, власником якого була Вінницька міська рада; на другому поверсі - квартира № 2, яка належала ОСОБА_4 і квартира № 1, яка належала ОСОБА_7 Стан будинку був непридатним для життя, тому вони з дружиною вирішили зробити капітальний ремонт та розширити площубудинку. У зв'язку з цим він у кінці 2003 року продавквартиру у смт Партеніт (АР Крим) та зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1, тобто у квартирі сина дружини - ОСОБА_4, а грошові кошти від продажу квартири були вкладені у будівництво двох поверхів (оформлено як поверх і мансарда) над квартирою № 2 та прибудови до будинку, яке відбувалось і було повністю завершене самовільно без будь-яких дозвільних документів за часшлюбу з ОСОБА_5

21 грудня 2010 року ОСОБА_5 за їхні спільні грошові кошти, за час шлюбу, придбала у Вінницької міської ради на підставідоговору купівлі-продажу цокольний поверх (підвал) - нежитлове приміщення № 3, у будинку АДРЕСА_1.

Надалі судовим рішенням встановлено, що дане приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, тому було поділено між ним та ОСОБА_5 відповідно до мирової угоди, визнаної ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 квітня 2013 року.

На підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 1 листопада 2012 року № 2685 ОСОБА_4 оформив право приватної власності на п'ять квартир №№ 2, 4, 5, 6, 7 у будинку АДРЕСА_1 та отримав п'ять свідоцтв про право власності від 1 листопада 2012 року на зазначені квартири.

У декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 10 жовтня 2012 року містяться відомості про початок і завершеннябудівництва п'ятьох квартир - з 1994 року до 3 кварталу 2009 року.

Позивач зазначав, що право власності на новостворену річ набуто ОСОБА_4 незаконно, без його згоди, оскількибудівництво зазначеного нерухомого майна було розпочато саме ним у період шлюбу з ОСОБА_5 у 2000 році, тому дане майно є об'єктом спільної сумісної власності.

Також відповідачами незаконно використано спрощену процедуру узаконення самочинного будівництва, побудованого до 31 грудня 2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив судвизнати квартири №№ 4, 5, 6,7 у будинку АДРЕСА_1 такими, що належать йому та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, усунутийому перешкоди у користуванні та розпорядженні зазначеним майном, скасувати свідоцтва про право власності від 1 листопада 2012 року та державну реєстрацію права власності на квартири № 4, 5,6, 7 у будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності на квартири №№ 4, 5, 6, 7 у будинку АДРЕСА_1 закрито з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спірні квартири не належать колишній дружині позивача, ОСОБА_5, не належали їй відповідно до положень ч. 2 ст. 331 ЦК України, тому вони не можуть бути спільною сумісною власністю подружжя. При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження наявності доходів, які б давали можливість здійснювати будівництво квартир, а довідка нотаріуса про продаж квартири смт Партеніт (АР Крим), видана на тимчасово окупованій території АР Крим та скріплена печаткою Російської Федерації - держави-окупанта, тому не є належним доказом.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 21 липня 1995 року ОСОБА_5 придбала3/25 частки будинку АДРЕСА_1, які в послідуючому відчужила на той час неповнолітньому сину - ОСОБА_4, за договором дарування від 13 лютого 1997 року.

З 21 квітня 1998 року ОСОБА_3 перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29 квітня 2014 року.

Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, від 21 квітня 1999 року, співвласниками житлового будинку були: ОСОБА_8, якому належала квартира № 2, що становить 3/25 частки; ОСОБА_7, якому належала квартира № 1, що становить 1/10 частки будинку; Вінницька міська рада, якій належала квартира № 3, що становить 39/50 частки будинку.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого Вінницькою міською радою та Вінницьким міським управлінням земельних ресурсів 15 березня 2006 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 29 вересня 2005 року № 1484, земельна ділянка, площею 0,0503 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, належить об'єднанню співвласників багатоквартирного будинку «ВІК» (далі - ОСББ «ВІК»).

10 жовтня 2012 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області зареєстровано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, після чого на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 1 листопада 2012 року № 2685 ОСОБА_4 оформив право приватної власності на п'ять квартир №№ 2, 4, 5, 6, 7 у будинку АДРЕСА_1 та отримавп'ять свідоцтв про право власності від 1 листопада 2012 року на зазначені квартири.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У разі ненабуття права власності на новостворене майно через відсутність його державної реєстрації відповідно до вимог закону, а також у разі незавершення будівництвом жилого будинку, об'єктом спільної сумісної власності подружжя є матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що відповідає вимогам ст. 331 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 11 червня 2012 року № 6-66цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У ч. 4 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Так, позивач зазначав про створення спірних об'єктів нерухомого майна внаслідок його особистої фізичної праці господарським шляхом з використанням власних будівельних матеріалів за час шлюбу з ОСОБА_5 на земельній ділянці, яка відносилась до земель територіальної громади м. Вінниці, якими розпоряджалась Вінницька міська рада.

Судом установлено, що до реєстрації ОСОБА_4 декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 10 жовтня 2012 року та отримання на спірне майно правовстановлюючих документів спірний об'єкт будівництва був самовільним, будувався без дозвільних документів та без узгодженого на це проекту.

У декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 10 жовтня 2012 року містяться відомості про початок і завершеннябудівництва п'ятьох квартир - з 1994 року до 3 кварталу 2009 року.

Проте суди не звернули уваги на те, що спірні правовідносини виникли щодо обставин створення нового об'єкту й на земельній ділянці, яка до 2006 року належала Вінницькій міській раді, а з 15 березня 2006 року передана у власність ОСББ «ВІК», і власником якої ОСОБА_4 не є і не був.

Згідно з листом Департаменту державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області у декларації про готовність об'єкта до експлуатації було виявлено недостовірність даних, у зв'язку з чим прийнято рішення про скасування реєстрації декларації.

При цьому суди не врахували, що 10 жовтня 2012 року було зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації частини будинку із кількістю 9 кімнат площею 311,8 кв. м.

Таким чином, з моменту скасування реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації усі спірні квартири є такими, що не прийняті до експлуатації відповідно до положень ст. 331 ЦК України.

Разом з тим ст. 331 ЦК України визначає підстави та порядок набуття права власності на новостворені об'єкти незавершеного будівництва, при цьому спір стосується, як зазначав позивач, об'єкту спільної сумісної власності подружжя на підставі ст. 60 СК України.

Виходячи із положень ст. ст.60, 69, 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (чч. 4, 5 ст. 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20 червня 2012 року № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Проте суди доводи ОСОБА_4 про здійснення ним будівництва спірних об'єктів господарським способом з 1994 року до 2009 року не перевірили, не надали їм належної правової оцінки, не врахували, що дата досягнення ним повноліття, яке дає право на працю - 17 жовтня 2003 рік, та не дослідили джерела його доходів у період з 2001 року до 2007 року, оскільки власний заробіток у нього був відсутній до середини 2007 року.

При цьому суди у порушення ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не надали належної правової оцінки показанням свідків про те, що будівництво спірних об'єктів здійснювалось фізичними силами та матеріальними коштами позивача.

Також, вирішуючи спір, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_5 27 вересня 2000 року, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3, отримала від співвласників: ОСОБА_7, ОСОБА_9, згоду на будівництво прибудови до частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Разом з тим, як зазначав ОСОБА_4, його мати внаслідок тяжких життєвих обставин не змогла будувати прибудову одразу після придбання частини будинку, тобто з 1995 року, однак суди не з'ясували чи могла ОСОБА_5 отримати можливість будівництва у зв'язку з укладенням у 1998 році шлюбу з позивачем.

Крім того, суди не надали належної правової оцінки наданим ОСОБА_3доказам наявності у нього майна та прибутку, внаслідок відчуження у грудні 2003 року належної йому на праві власності квартири у смт Партеніт (АР Крим).

Таким чином, суди зазначених вимог закону не врахували, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 7 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик