АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3841/16 Головуючий 1 інст. - Вельможна І.В.
Справа № 621/2643/15-ц
Категорія : договірні Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Бобровський В.В., Кокоша В.В.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області, Зміївський районний сектор управління державної міграційної служби в Харківській області, приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушна Л.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та вселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи - Служба у справах дітей Зміївської районної державної адміністрації, Орган опіки та піклування Зміївської міської ради Зміївського району Харківської області, Зміївський районний сектор управління державної міграційної служби в Харківській області, приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушна Л.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та вселення.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що вона фактично купила квартиру АДРЕСА_1, проте оформила її на свою доньку ОСОБА_3. Разом з донькою та онуками вони проживали у вказаній квартирі, проте в травні 2015 року донька познайомилася із ОСОБА_5, який поселився у їх квартирі та у вересні 2015 року вигнав її з неї. 09 вересня 2015 року вона дізналася про продаж її квартири ОСОБА_2. Договір купівлі продажу квартири не тільки порушує її права, а й порушує права її неповнолітніх онуків, яких було знято з реєстрації без необхідного дозволу органу опіки та піклування.

Тому, ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 08 вересня 2015 року. Застосувати наслідки недійсності правочину. Вселити її у вищевказану квартиру, де вона зареєстрована та зобов'язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою. Поновити права малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користування спірною квартирою та закріпити за ними вказане житлове приміщення до досягнення ними повноліття або до моменту забезпечення їх житлових прав в іншому житлі.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вказує, що звернулася до суду з метою захисту прав своїх малолітніх онуків на житло, бо її донька зняла дітей з реєстрації місця проживання, а в подальшому продала квартиру без дозволу на те органу опіки та піклування.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрунтованості.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 08 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.36 т.1). Вказана квартира належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 грудня 2011 року (а.с.38).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона/ продавець/ передає або зобов'язується передати майно/ товар/ у власність іншої сторони/ покупцю/, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно/ товар/ та сплатити за нього визначену грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Недотримання в момент вчинення правочину стороною / сторонами/ зазначених вимог, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України тягне за собою визнання такого правочину недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215, 216 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним у разі заперечення його дійсності однією зі сторін або іншою зацікавленою особою на підставах, встановлених законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Матеріали справи свідчать, що позивачка, ОСОБА_1, зареєстрована у АДРЕСА_1 (а.с.10 т.1). Вважає, що договором купівлі-продажу вказаної квартири порушені її права, а також права її малолітніх онуків ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 на користування квартирою, бо вони також були зареєстровані та проживали у АДРЕСА_1, а при укладенні оспорюваного договору в супереч закону не було отримано дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування /стаття 71 цього Кодексу/, є нікчемним.

Згідно ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ч. 2ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Правилами ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент укладення договору) передбачено, що Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З довідки, виданої КП «Зміїв-сервіс» 08 вересня 2015 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 значиться зареєстрованою ОСОБА_1 ОСОБА_3 зареєстрованою не значиться, малолітні та неповнолітні діти не проживають та не зареєстровані (а.с.43 т.1).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду аналогічних правовідносин свідчать, що судам під час розгляду таких справ слід враховувати чи мала дитина право власності на предмет договору купівлі-продажу чи право користування квартирою на момент укладання договору. Якщо зняття з реєстрації дітей було до укладення договору, то укладання договору купівлі-продажу квартири без дозволу органу опіки та піклування не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти до висновку про те, що згода органу опіки і піклування є обов'язковою, якщо буде встановлено, що дитина мала право власності чи право користування предметом договору купівлі-продажу квартири на момент укладення такого договору.

Згідно зі ст. 27 ЗУ «Про нотаріат» № 3425-XII від 2 вересня 1993 року нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

На час посвідчення спірного правочину у нотаріуса не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на його укладення, оскільки жодні відомості про наявність права користування квартирою малолітньою дитиною були відсутні.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним є правильними.

Інші доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - В.В. Черкасов

Судді: В.В. Бобровський

В.В. Кокоша