№ справи 361/8840/15-ц
№ провадження 6/361/15/16
У Х В А Л А

04 січня 2016 року Броварьский міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Шинкаря А.О.

при секретарі: Брейкіній Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари подання головного державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

Головний державний виконавець Броварського МРУЮ звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_2.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у ВДВС Броварського МРУЮ на виконанні перебуває виконавчий лист № 2-2191 від 02.03.2011 р., виданий Броварським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 643884,51 грн.

Боржником не виконуються зобовязання в добровільному порядку, покладені на нього рішенням суду, боржник до ВДВС на неодноразові виклики не з»являється, доступу до його майна немає, майна, яке належить йому на праві власності не виявлено.

Державним виконавцем проведені дії щодо виконання рішення суду, а саме: направлено ряд запитів до різних інстанцій для виявлення майна боржника, яке належить йому на праві приватної власності, винесено постанову про примусовий привід боржника, до суду направлено подання про оголошення розшуку боржника, яке було задоволено в повному обсязі.

Вказує, що від стягувача надійшла заява до ВДВС Броварського МРУЮ про притягнення боржника до кримінальної відповідальності та обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

В процесі здійснення виконавчого провадження встановлено, що в боржника відсутнє майно, яке належить йому на праві власності, привід не представилося можливим здійснити, оскільки під час візитів працівників міліції за місцем проживання боржника, двері до квартири ніхто не відчинив. Боржник повністю ігнорує державного виконавця, його виклики, що свідчить про злісне ухилення від виконання рішення суду.

Вважає, що до боржника доведено наявне рішення суду, яке необхідно виконати, а не виконання рішення можна розцінювати не інакше як ухилення від виконання зобов»язань, передбаченим чинним законодавством.

Просить тимчасово обмежити виїзд за кордон ОСОБА_2 до виконання зобов»язань по сплаті боргу, покладеного на нього рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.10.2010 року по справі № 2-2191 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Сторони в судове засідання не з»явились.

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні подання, оскільки підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом України «Про порядок виїзду і виїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року ( в ред. від 8 березня 2011 року).

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (п. 18. ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Зміст і форма подання державного виконавця закріплені в Інструкції з організації примусового виконання рішень, що набрала чинності з 17.04.2012р. та затверджена Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, однією з вимог до подання державного виконавця є надання доказів (документів виконавчого провадження), які підтверджують факт ухилення боржника від виконання своїх обовязків.

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадянами України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

На думку суду, особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Слід зазначити, що невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

Крім того, слід взяти до уваги, те, що умисне ухилення боржника від виконання обовязків має місце лише тоді, коли у нього є всі реальні можливості його виконати (наявність майна, грошових коштів, заробітної плати та інше), але він ухиляється від цього. Як свідчать матеріали надані до суду, у ОСОБА_2 на момент звернення державного виконавця до суду було відсутнє будь-яке рухоме та нерухоме майно, грошові кошти, відкриті в установах Банків розрахункові рахунки, та інші можливості виконувати свої зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПКУ обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст. 60 ЦПКУ передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ч. 1. ст. 90 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачає, що за порушення вимог цього Закону, невиконання законних вимог державного виконавця фізичними, юридичними чи посадовими особами, несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця проживання чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Слід зазначити, що в разі притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за дії та в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 90 ЗУ «Про виконавче провадження» - це було б належним доказом ухилення боржника, але за весь час проведення виконавчого провадження боржник жодного разу не притягувався до відповідальності в порядку ст. 90 ЗУ «Про виконавче провадження», що є додатковим доказом безпідставності вимог ВДВС.

При розгляді справи та прийнятті по ній рішення необхідно всебічно і повно з'ясувати всі обставини, повноту вивчення виконавчих дій, але державний виконавець не надав жодного допустимого та належного доказу того, що свідомими діями, маючи всі реальні можливості умисно не виконує покладені на нього зобовязання.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Даний захід грубо порушує конституційні права і свободи ОСОБА_2, які гарантуються також низкою міжнародних угод, що поширюють свою дію й на Україну - Міжнародний пакт про громадянські та політичні права і Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, частинами 2-3 статті 12 Пакту встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у пакті. Частинами 2-3 статті 2 Протоколу No.4 до Конвенції встановлено, що кожен є вільним залишати свою країну, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У іншій ситуації заборона на виїзд є упередженою й неправомірною. Забезпечення майнових прав не може здійснюватись шляхом обмеження основоположних свобод.

З наданих документів суд не може зробити висновок, що боржник повідомлений належним чином про наявність відкритого щодо нього виконавчого провадження та про вручення йому цієї постанови, тому відсутні підстави для висновку, що боржник навмисно ухиляється від виконання судового рішення.

Оцінивши в сукупності всі докази, суд прийшов до висновку, що подання відділу державної виконавчої служби є не обгрунтованим та таким що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано доказів того, що боржник ухиляється від виконання рішення суду та про те, що останній має можливість виїзду за межі України з метою ухилення від виконання рішення суду, в тому числі про наявність у нього закордонного паспорта громадянина України.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст. ст. 6-8 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», п. 8 ст. 19, п. 4 ст. 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України», ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», п. 22-25 Постанови Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», ст. 293, 377-1 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні подання головного державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п»яти днів з дня її проголошення до апелційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка їїоскаржує, апеляційна скарга подається протягом п»яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Шинкар А.О.