Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дьоміної О.О., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Товариство з обмеженою відповідальністю «Крона», Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Дніпродзержинськ, про визначення порядку користування житлом, визнання права на реєстрацію та проживання та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, яка діє у власних інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_4, орган опіки та піклування виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Дніпродзержинську ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити порядок користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, виділивши йому, його дружині ОСОБА_5 та їхнім малолітнім дітям ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у користування жилі кімнати площею 12,3 кв. м та 7,8 кв. м, а ОСОБА_7 - жилу кімнату площею 17,0 кв. м, або виділити у користування йому, його дружині та двом дітям жилі кімнати площею 12,3 кв. м та 7,8 кв. м, а відповідачу - жилу кімнату площею 17,0 кв. м, стягнути з нього на користь ОСОБА_7 різницю за 1,55 кв. м, залишити у загальному користуванні кухню, ванну кімнату та інші підсобні приміщення, поділити витрати на оплату комунальних послуг між ним та відповідачем пропорційно займаній жилій площі шляхом розподілення рахунків з оплати комунальних послуг, розподілити витрати на оплату боргу за комунальні послуги, починаючи з 10 лютого 2007 року, між ним та відповідачем пропорційно займаній площі, покласти на відповідача заборгованість за комунальні послуги з 23 грудня 2003 року до 10 лютого 2007 року, зобов'язати відповідача щомісячно сплачувати комунальні послуги пропорційно займаній ним житловій площі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він з 16 листопада 1999 року до 23 грудня 2003 року проживав у АДРЕСА_1, з 25 грудня 2003 року до 26 січня 2007 року разом з дружиною ОСОБА_5 проживав у АДРЕСА_2, на теперішній час з дружиною та двома неповнолітніми дітьми проживає АДРЕСА_1. Крім нього у вказаній квартирі, яка складається з трьох житлових кімнат, коридору, кухні, туалету, ванної кімнати та двох балконів загальною площею 63,2 кв. м зареєстрована також його мати ОСОБА_7 Він та мати є співвласниками спірного жилого приміщення у рівних частках. Посилаючись на те, що він та його сім'я не можуть у повному обсязі користуватися житлом через незаконні дії відповідача, яка влаштовує сварки, виносить із дому речі, не сплачує комунальні послуги та відмовляється добровільно встановити порядок користування, просив задовольнити позов.

ОСОБА_7 подала зустрічний позов, в якому просила усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, виселивши з неї ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що їй та її сину ОСОБА_4 у рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 житловою площею 37,1 кв. м, загальною площею 63,2 кв. м. Наприкінці 2007 року син, ігноруючи її права як співвласника, усупереч волі та без її згоди вселив до вказаного жилого приміщення дружину й дочку, виділивши їй кімнату площею 12,3 кв. м й заборонивши користуватися іншими кімнатами, кухнею та будь-якою побутовою технікою.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 травня 2015 року первісний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3, виділивши у користування ОСОБА_4 та його малолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, жилу кімнату площею 17,1 кв. м; ОСОБА_7 - жилу кімнату площею 12,3 кв. м; жилу кімнату площею 7,9 кв. м, кухню, ванну кімнату та інші підсобні приміщення залишено в загальному користуванні.

У задоволенні іншої частини первісного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_7 квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3, виселивши ОСОБА_5 із вищезазначеної квартири.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині виділення у користування малолітнім дітям ОСОБА_4: ОСОБА_8 та ОСОБА_9, жилої кімнати площею 17,1 кв. м, жилої кімнати площею 7,9 кв. м, кухні, ванної кімнати та інших підсобних приміщень у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3, та у частині встановлення порядку користування вказаною квартирою шляхом виділення у користування: ОСОБА_4 - жилої кімнати площею 17,1 кв. м; ОСОБА_7 - жилої кімнати площею 12,3 кв. м та залишення у загальному користуванні співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_7 жилої кімнати площею 7,9 кв. м, кухні, ванної кімнати та інших підсобних приміщень у зазначеній квартирі, у задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення не оскаржувалося, тому в апеляційному порядку не переглядалося.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та встановити порядок користування вищевказаною квартирою, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди порядок володіння та користування майном визначається судом за позовом одного або декількох співвласників.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що усупереч зазначеним нормам матеріального права суд, встановивши порядок користування спірною квартирою та виділивши у користування конкретних об'єктів у спільній частковій власності, не лише між співвласниками, але і між особами, що не є власниками спірної квартири і які проживають у ній без реєстрації, порушив права власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є непорушним відповідно до вимог чинного законодавства.

Відмовляючи у визначенні порядку користування квартирою, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, апеляційний суд виходив із того, що таке є неможливим, оскільки кімнати, які б відповідали за розміром ідеальним часткам всіх співвласників у квартирі, відсутні, а тому задоволення вимог за будь-яким із запропонованих сторонами варіантів призведе до порушення прав інших співвласників. При цьому суд правильно урахував, що сторони не досягли згоди щодо порядку володіння та користування спільним майном, запропонувавши кожна свій порядок користування квартирою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судом ст. ст. 21, 24, 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України, оскільки суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав належної оцінки наявним у справі доказам, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Зокрема, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_4, чим порушив зазначені норми матеріального та процесуального права, на правильність висновків суду не впливають, ураховуючи, що згідно з матеріалами справи заявник був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, тому в апеляційного суду станом на час ухвалення рішення у справі були наявні підстави розглянути справу за його відсутності.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О.Дьоміна

І.П.Парінова