Справа №490/7478/16-ц 17.11.2016 17.11.2016 17.11.2016
Провадження №22-ц/784/2479/16
Провадження № 22-ц/784/2479/16 Головуючий у першій інстанції-Батченко О.В.
Справа № 490/7478/16-ц Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем - Андрієнко Л.Д.,

за участю - державного виконавця - Сазонова Д.К.

представників боржника -ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 липня 2016 року у справі за поданням

головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України

ОСОБА_3

У С Т А Н О В И Л А:

22 липня 2016 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі -ВДВС) звернувся з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3, посилаючись на те, що останній є боржником у зведеному виконавчому провадженні по примусовому виконанню судових рішень та рішень інших органів. У період з липня 2015 року по лютий 2016 року боржнику неодноразово направлялись вимоги про вчинення певних виконавчих дій, які боржником не виконані.

Посилаючись на те, що наявність у особи невиконаних зобов'язань, покладених на нею судовими рішеннями, є підставою для обмеження її у виїзді за межі України, державний виконавець просив про застосування цього заходу до ОСОБА_3

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 липня 2016 року подання задоволено, боржника тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов'язань у зведеному виконавчому провадженні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність ухилення від виконання зобов'язань, покладених на нього судовими рішеннями, просив ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні подання.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не виконав зобов'зань за судовими рішеннями, сума боргу є значною, боржник може виїхати за межі України та таким чином уникнути виконання, а тому дійшов висновку, що невжиття заходів в подальшому може унеможливити виконання судового рішення.

Проте з таким висновком суду як підставою для встановлення обмежень погодитись не можна.

Так, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон).

Положеннями статті 6 Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (пункт 5).

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України та пункту 18 частини 3 статті 11 Закону «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час виникнення спору, такі питання вирішуються судом за поданням державного виконавця.

За змістом зазначених норм підставою встановлення обмеження є доведеність факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, встановлених судовим рішенням.

Оскільки поняття «ухилення» законодавчо не визначено та має оціночний характер, судова практика вважає ухиленням з об'єктивної сторони діяння або бездіяльність боржника, які полягають в навмисному чи іншому свідомому невиконанні обов'язку (Верховний Суд України. Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. 1 лютого 2013 року).

На підставі наведеного можна зробити висновок, що поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Форма та зміст подання державного виконавця мають відповідати вимогам пунктів 11.1-11.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), в тому числі, містить відомості про характер та розмір невиконаного зобов'язання боржником, а також підтвердження факту ухилення боржника від виконання обов'язку.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні у ВДВС перебуває зведене виконавче провадження №45473883, до складу якого входить вісім виконавчих листів про стягнення грошових сум з ОСОБА_3 та виконавчий лист про звернення стягнення на житлові будівлі по вул. Польова, 3а у с. Калинівка Жовтневого району Миколаївської області, належні боржнику на праві спільної власності (а.с.6-15).

Звертаючись з поданням у липні 2016 року та обгрунтовуючи необхідність тимчасового обмеження ОСОБА_3 у виїзді за межі України, державний виконавець посилався на невиконання письмових вимог, направлених боржнику 6 липня 2015 року, 26 січня та 5 лютого 2016 року (а.с.21,24,29). За змістом вимог боржника зобов'язано забезпечить доступ державного виконавця до нерухомого майна, надати правовстановлюючу та технічну документацію, а також надати відомості щодо транспортного засобу.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що письмовою заявою від 29 січня 2016 року представник боржника повідомляв державного виконавця про ускладнення процесу виконання через відсутність деяких будівель та наявність нових будівель у складі майна, на яке звернуто стягнення, а також просив звернутись до суду з відповідним поданням (а.с.27-28).

Того ж дня (29 січня 2016 року) представник боржника звертався до стягувача з заявою про врегулювання спору в добровільному порядку (а.с.50).

Крім того, 11 лютого 2016 року у присутності представника ОСОБА_3 проведено опис нерухомого майна, на яке звернуто стягнення (а.с.48).

Надходили грошові кошти на виконання зобов'язань ОСОБА_3 у вересні 2015 року (а.с.51).

Проте суд першої інстанції, розглянувши подання без участі державного виконавця та без дослідження матеріалів виконавчого провадження, не звернув належної уваги на умови застосування правил статті 377-1 ЦПК, не дослідив обставини, які, на думку заявника, свідчать про ухилення боржника від виконання зобов'язань; не зазначив в ухвалі, які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості.

При цьому суд послався на ті обставини (значний борг, виїзд за межі України може унеможливити виконання судового рішення), які не є підставою для тимчасового обмеження за правилами статті 377-1 ЦПК.

Поза увагою суду залишився і той факт, що на час звернення з поданням (липень 2016 року) виконавчі дії щодо опису майна вже вчинені (а.с.48), а які безпосередні дії боржник мав вчинити для подальшого звернення стягнення на арештоване майно, не визначено.

Таким чином, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про доведеність підстав для застосування правил статті 377-1 ЦПК та статті 6 Закону.

Вирішуючи питання про можливість розгляду подання державного виконавця по суті, колегія суддів виходить з наступного.

Правила статті 377-1 ЦПК щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду не визначають особливого порядку прийняття до розгляду подання державного виконавця. Тому відповідно до статті 122 ЦПК

після перевірки дотримання державним виконавцем вимог щодо форми та змісту подання, необхідним є постановлення суддею ухвали про відкриття провадження та призначення подання до розгляду в судовому засіданні, в якій слід зазначати час і місце розгляду та спосіб повідомлення суб'єкта внесення подання.

Проте матеріали справи не містять відомостей про дотримання вимог процесуального законодавства.

Оскільки суд першої інстанції не обґрунтував підстав застосування обмежень щодо виїзду за межі України та порушив порядок, встановлений для його вирішення, ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 311, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 липня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до того ж суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О.Шаманська