Справа №467/2401/14-ц 14.11.2016 14.11.2016 14.11.2016
Справа №467/2401/14-ц Головуючий першої інстанції Кірімова О.М.
Провадження №22-ц/784/2381/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 27
Ухвала

Іменем України

14 листопада 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

за участі представника позивача ОСОБА_2,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» (далі ТОВ «Кредекс Фінанс») предявило позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»), і ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0, за умовами якого банк надав позичальнику 24 000 доларів США (що станом на день укладення договору еквівалентно 116 433 грн. 60 коп.) на купівлю автотранспортного засобу, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13.5 % на рік на строк до 10 вересня 2015 року включно.

В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним договором, в той же день, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу №138215, відповідно до якого останній передав в заставу рухоме майно - транспортний засіб: автомобіль марки Mitsubishi модель Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу за №05/12, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, у тому числі і за договором про надання споживчого кредиту з Правилами за №0 та договором застави транспортного засобу за №138215 від 10 вересня 2008 року.

Крім того, 25 вересня 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір поруки за №0-П, відповідно до якого, остання зобовязалась відповідати за невиконання позичальником ОСОБА_3 усіх зобовязань, що виникли за вищезазначеним кредитним договором у обсязі 2 000 грн.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_3 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримує, у звязку із чим станом на 11 листопада 2014 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 232 311 грн. 41 коп., з яких: 141 423 грн. 08 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 12 960 грн. 34 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом на дату відступлення права вимоги, 60 612 грн. 17 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом на дату подачі позову, 26 033 грн. 47 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязання, 4 242 грн. 69 коп. - три проценти річних від простроченої суми.

Посилаючись на викладені обставини, а також небажання відповідачів погасити заборгованість добровільно, позивач просив позов задовольнити, стягнути на його користь за судовим рішенням з відповідача ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 2 000 грн., а з відповідача ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту 232 311 грн. 41 коп. Окрім того, в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет застави: автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Кредекс Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАІ України (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а в разі його втрати - отримати дублікат), а також наданням ТОВ «Кредекс Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. До того ж, позивач просив зобовязати ОСОБА_3 передати ТОВ «Кредекс Фінанс» предмет застави, а також комплект ключів від цього автотранспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та технічний паспорт.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 232 311 грн. 41 коп. залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс» задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 10 вересня 2008 року, яка станом на 11 листопада 2014 року становить 232 311 грн. 41 коп. та складається з: 141 423 грн. 08 коп. заборгованості по тілу кредиту, 12 960 грн. 34 коп. заборгованості за нарахування відсотків на дату відступлення права вимоги, 60 612 грн. 17 коп. нараховані відсотки на дату подачі позову, 26 033 грн. 47 коп. пеня за несвоєчасно виконані зобовязання, 4 242 грн. 69 коп. три проценти річних від простроченої суми, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість якого згідно договору застави складає 131 150 грн., що належить ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автотранспортного засобу ТОВ «Кредекс Фінанс» з укладанням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автотранспортного засобу з обліку в органах ДАЇ України (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а в разі його втрати отримання дублікату), а також наданням ТОВ «Кредекс Фінанс» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Зобовязано ОСОБА_3 передати ТОВ «Кредекс Фінанс» предмет застави автомобіль марки Mitsubishi, модель Lancer, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить йому на праві власності та знаходиться у нього або інших осіб, а також комплект ключів від цього автотранспортного засобу, свідоцтво про реєстрацію автотранспортного засобу та технічний паспорт.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним зобовязанням в сумі 2 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 22 вересня 2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на відсутність в матеріалах справи належних доказів наявності у позивача права вимоги до нього за договором про надання споживчого кредиту, договором застави транспортного засобу та фіктивність договору поруки, укладеного між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_4, просив скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. Окрім того, посилався на незаконність ухвалення заочного рішення з підстав розгляду справи за його відсутності та у звязку із чим він був позбавлений прав, передбачених ст.27 ЦПК України, та права надати суду свої пояснення та докази, які б підтримали його позицію у даній цивільній справі та могли б вплинути на вирішення справи по суті. Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що суд першої інстанції позбавив його такого права.

Перевіривши правильність рішення районного суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кредекс Фінанс», суд першої інстанції вважав, що у позивача виникло право вимоги до боржника про звернення стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості, що утворилася за договором про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 10 вересня 2008 року, а заявлені вимоги за забезпеченим обтяженням зобов'язанням, шляхом продажу предмету забезпечувального обтяження та укладання договору купівлі-продажу від імені позивача з іншою особою - покупцем, підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно зі ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

За положеннями ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 вересня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_3 укладено у простій письмовій формі договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0 на купівлю автотранспортного засобу, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кошти в розмірі 24 000 доларів США (що станом на день укладення договору еквівалентно 116 433 грн. 60 коп.), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13.5 % на рік на строк до 10 вересня 2015 року включно (а.с.10-11).

В забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором, в той же день, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір застави транспортного засобу №138215, відповідно до якого останній передав в заставу банку рухоме майно - транспортний засіб: автомобіль марки Mitsubishi модель Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.17-20).

Відповідно до ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтями 1077, 1084 ЦК України встановлено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Так, 20 квітня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладено договір факторингу №05/12, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» зобовязалося відступити ТОВ «Кредекс Фінанс» права вимоги за кредитами (у тому числі і кредитним договором №0 від 10 вересня 2008 року, укладеним із ОСОБА_3, про що зазначено в додатку №1 до договору), а ТОВ «Кредекс Фінанс» зобовязалося придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити ціну продажу, передбачену цим договором. За умовами цього договору у дату передачі, всі права (включаючи права, що виникають на підставі договорів забезпечення) стосовно заборгованості передаються ТОВ «Кредекс Фінанс».

Передача набуває чинності у дату передачі з моменту підписання Акту приймання-передачі, після чого ТОВ «Кредекс Фінанс» стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості і отримує відповідні права вимоги за кредитами. Акт приймання-передачі, підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в Додатку 2 до цього договору, є доказом передачі (п.2.3 зазначеного договору) (а.с.36-39).

Як убачається з матеріалів справи, Акт приймання-передачі підписаний сторонами 14 травня 2012 року (а.с.167).

Крім того, з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вбачається, що 03 вересня 2014 року внесено запис про обтяження рухомого майна (заборона відчужувати) спірного автомобіля, що належить ОСОБА_3 Підставою обтяження зазначено договір застави транспортного засобу №138215 від 10 вересня 2008 року Обтяжувачем згідно витягу є ТОВ «Кредекс Фінанс».

Отже, на підставі договору факторингу та у відповідності до ст.ст.512,514 ЦК України, ст.27 Закону України «Про заставу», ч.2 ст.23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до ТОВ «Кредекс Фінанс» перейшло право вимоги, що виникло з договору про надання споживчого кредиту та договору застави транспортного засобу.

Крім того, 25 вересня 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №0-П, відповідно до якого остання зобовязалась відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх зобовязань, що виникли за вищезазначеним кредитним договором у обсязі 2 000 грн. (а.с.69-70).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов договору станом на 11 листопада 2014 року утворилось 232 311 грн. 41 коп. заборгованості, яка складається з: 141 423 грн. 08 коп. заборгованості по тілу кредиту, 60 612 грн. 17 коп. заборгованості за відсотками (з яких: 12 960 грн. 34 коп. заборгованість за нарахування відсотків на дату відступлення права вимоги і 47 651 грн. 83 коп. нараховані відсотки на дату подачі позову), 26 033 грн. 47 коп. пеня за несвоєчасно виконані зобовязання, 4 242 грн. 69 коп. три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 ст.2 договору застави транспортного засобу, у разі невиконання або неналежного виконання заставодавцем та/або боржником зобовязань за кредитним договором заставодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета застави в повному обсязі.

При цьому сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку (п.3.4 ст.3), яке в тому числі передбачає можливість продажу банком предмету застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем. При цьому, банк надсилає позичальнику повідомлення відповідно до ст.27 Закону України «Про забезпечення вимог кредитора та реєстрацію обтяжень».

З матеріалів справи вбачається, що 04 вересня 2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобовязання та вимога про його усунення, яка відповідачем залишена без задоволення (а.с.30-31,32).

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобовязання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано.

Відповідно до положень ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Згідно ст.1 Закону України №1255-IV від 18 листопада 2003 року «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (далі - Закон №1255-IV), чинного з 01 січня 2004 року, цей Закон визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобовязань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Прикінцевими і перехідними положеннями Закону передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, Закон №1255-IV є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Положення Закону України «Про заставу» застосовуються лише в частині, що не суперечать Закону №1255-IV. Зазначена правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 28 лютого 2012 року у справі №3-10гс 12.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1255-IV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно із ст.25 Закону №1255-IV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст.26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Згідно ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

При цьому, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Як вбачається з п.п.3.4 п.3.1 ст.3 договору застави транспортного засобу, звернення стягнення предмету застави може здійснюватися у такий спосіб, як продаж банком предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, в порядку, передбаченому Законом №1255-IV.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно задовольнив позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет застави, з визначенням такого способу звернення стягнення як продаж позивачем предмета застави шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, в порядку, передбаченому Законом за №1255-IV.

Рішення суду першої інстанції в частині визначеної суми заборгованості та її складових, а також в частині стягнення з відповідача ОСОБА_4 суми заборгованості сторонами не оскаржувалось, а тому в цій частині апеляційний судом не перевірялось.

Доводи апелянта стосовно відсутності в матеріалах справи належних доказів наявності у позивача права вимоги до відповідача за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зазначені обставини спростовуються укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» договором факторингу №05/12 від 20 квітня 2012 року, актом приймання-передачі від 14 травня 2012 року, які й підтверджують перехід до позивача права вимоги та які не можна вважати неналежними доказами.

Щодо твердження відповідача ОСОБА_3 про порушення судом першої інстанції порядку ухвалення рішення в заочному порядку, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, ухвалюючи заочне рішення, районний суд виходив з того, що наявні всі умови, передбачені ст.224 ЦПК України, для розгляду справи в такому порядку.

Главою 8 ЦПК України запроваджено особливий порядок розгляду справ позовного провадження та оскарження, постановлених у цих справах заочних рішень.

Зокрема, відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутністю або якщо повідомленні ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі участі у справі кількох відповідачів заочний справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів (ч.2 ст.224 ЦПК України).

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (ч.1 ст.225 ЦПК України).

Отже, законодавець передбачив, що за ухвалою суду справа може бути розглянута заочно, тобто без участі відповідача, який повідомлений належним чином і від якого не надійшло заяв про розгляд справи без його участі або повідомлені ним причини неявки визнані неповажними та позивач не заперечував проти такого вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи 03 грудня 2014 року ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області цивільну справу призначено до судового розгляду на 18 грудня 2014 року (а.с.1).

На визначену дату, відповідачі належним чином повідомлялися про розгляду справи у відповідності до вимог статей 74-76 ЦПК України, але судового розгляду не відбулося, оскільки сторони не зявилися (а.с.77-80,89).

Представник позивача надіслав до суду заяву з клопотанням розглядати справу без його участі, в якій одночасно зазначав, що позовні вимоги підтримує та не має заперечень проти ухвалення заочного рішення у справі (а.с.81).

В подальшому розгляд справи був призначений на 29 грудня 2014 року. Відповідачі були повідомлені про цю дату та час розгляду справи, про що свідчать зворотні поштові повідомлення про отримання останніми судових повісток (а.с.90,91).

При цьому, матеріали справи не містять заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про розгляд справи за їх відсутності та останні не повідомили суду поважних причин неявки в судове засідання.

Відповідно до довідки, що складена секретарем судового засідання 29 грудня 2014 року сторони в судове засідання не зявились, відповідачі про причини неявки суд не повідомили (а.с.97).

Отже, враховуючи обставини справи, а саме те, що відповідачі належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи та заяв від останніх про розгляд справи за їх відсутності на адресу суду не надходило, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення, на підставі наявних у справі доказів та вимог ст.224 ЦПК України, був дотриманий порядок ухвалення заочного рішення.

При цьому, доводи апеляційної скарги про розгляд справи у відсутність відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні самі по собі не є підставою для скасування судового рішення.

Більш того, у своїй апеляційній скарзі, відповідач доводів позивача не спростував, доказів своєчасного погашення заборгованості не надав, а зосередився лише на процесуальних порушеннях, які, на його думку, мали місце при ухвалені судового рішення та можуть слугувати підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Також, звертаючись із апеляційної скаргою ОСОБА_3, посилаючись на те, що останній платіж ним було здійснено у 2010 році, а до суду з даним позовом позивач звернувся лише у грудні 2014 року, вважав, що позов не може бути задоволений в звязку з пропуском позивачем позовної давності.

Втім, указані доводи не можуть бути прийнятими судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

В правових позиціях, викладених в постановах Верховного Суду України: від 11 лютого 2015 року у справі №6-240цс14; від 10 червня 2015 року у справі №6-698цс15, зазначено, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог.

За змістом ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування повязується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі №6-738цс15, від 17 лютого та 16 березня 2016 року у справах №6-1844цс15 та №6-1415цс15.

Згідно ч.1 ст.232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у заяві про перегляд заочного рішення з тих підстав, що останній не повідомив суду дані, які мають істотне значення для вирішення справи та впливають на його законність.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності та обґрунтованості рішення суду, та те, що ст.267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування позовної давності.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-2307 від 02 березня 2016 року.

За такого, відсутні підстави для застосування позовної давності до правовідносин, які виникли між сторонами, під час розгляду справи у апеляційному порядку.

Тому доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності і, як наслідок, відмова у задоволенні позову з цих підстав за вказаних вище обставин є неспроможними.

Твердження відповідача ОСОБА_3 про порушення районним судом правил підсудності є помилковим, оскільки позов до кількох відповідачів предявляється за вибором позивача за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів, виходячи з положень ч.1 ст.113 ЦПК України.

Надана суду адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Миколаївській області інформація свідчить про наявність даних про останнє відоме зареєстроване місцем проживання відповідача ОСОБА_4 на території Арбузинського району Миколаївської області, а тому застосуванню підлягала саме ч.1 ст.113 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

За таких обставин, рішення суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга в межах її доводів, на підставі ст.308 ЦПК України, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303,308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_5