Справа № 466/315/16 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/4822/16 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Крайник Н.П.,

суддів: Мельничук О.Я., Cавуляка Р.В.,

при секретарі Куцику І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржило ПАТ «Універсал Банк». Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права та без належного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Стверджує, що банком вжито всіх можливостей для досудового врегулювання спору, однак, відповідачем не повністю погашено заборгованість за кредитним договором. Зазначає, що судом не було враховано право банку на дострокове стягнення всієї суми заборгованості відповідно до умов кредитного договору та вимог законодавства.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 30 травня 2008р. ПАТ «Універсал Банк» (що є правонаступником ВАТ «Універсал Банк»), та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 069-2008-1694 відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 31700,00 дол. США, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,45 % річних в порядку, на умовах та в строки визначені цим договором. Строк кредитування за цим договором між сторонами визначено до 10 травня 2028 року.

Відповідно до п.2.5 кредитного договору погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами згідно графіку погашення кредиту. Кредит видано на споживчі потреби (пункт 1.3 договору).

30 травня 2008р. банк та ОСОБА_3, а також банк та ОСОБА_4 уклали договори поруки № 069-2008-1694-Р/1 та № 069-2008-1694-Р, відповідно до умов яких поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 30 травня 2008 р. між Банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 018- 2008-1694 відповідно до умов якого останні передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,1002га, що є виділеною в натурі та межі якої визначено на місцевості за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с. Давидів.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 546 та 549 ЦК передбачено, що виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що банк свої обов'язки перед позичальником виконав, вказані у договорах кредитні кошти були перераховані та видані відповідачу ОСОБА_2 30.05.2008р.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 до листопада 2014р. сплачував кошти на повернення кредиту та процентів і заборгованості у нього на листопад 2014р. не було, а з грудня 2014 року він став періодично порушувати графіки погашення кредиту, сплачуючи місячні платежі в розмірі, меншому ніж передбачено договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість.

28.07.2015р. банк направив позичальнику та поручителям вимоги про погашення простроченої заборгованості за кредитом, процентів та штрафних санкцій. Згідно цих вимог прострочена заборгованість за кредитом становила 329,20 дол. США, нараховані відсотки/комісія 1564,35 дол. США, підвищені відсотки/комісія 23,34 долари США.

Як вбачається із поданого банком розрахунку заборгованості за вказаним кредитом договором станом на 09.10.2015р. прострочена заборгованість по кредиту становила 401,72 дол. США, прострочена заборгованість по відсотках 2 123,53 дол. США, підвищені відсотки 34,50 дол. США та сума дострокового стягнення кредиту становить 27 584,32 дол. США.

Однак, як вбачається з розрахунку заборгованості поданої банком станом на 09.05.2016р. простроченої заборгованості у ОСОБА_2 по зазначеному кредиту не було (а.с.67-70).

За цим розрахунком станом на 17.05.2016р. прострочена заборгованість по кредиту становить 75,25 доларів США, прострочені відсотки 374,16 доларів США, підвищені відсотки 14,98 доларів США. Однак дата платежу ще не настала.

Згідно квитанції від 18.05.2016р. ОСОБА_2 сплатив за кредитом ще 379,45 дол. США (а.с. 73-74).

З наведено випливає, що відповідач ОСОБА_2 погасив прострочену заборгованість перед банком та вийшов на графік погашення кредиту, визначений при укладенні кредитного договору, а за цим кредитним договором в нього залишається несплаченою лише сума дострокового стягнення по кредиту 27005,13 дол. США, кінцевий термін сплати якої у договорі визначений до 10.05.2028 року.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки кредитний договір укладений ОСОБА_2 на задоволення споживчих потреб, то на правовідносини сторін, що виникли на підставі цього договору поширюється дія положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п.10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Відмовляючи у задоволенні позову банку про дострокове стягнення кредиту суд першої інстанції правильно врахував, що вказаний кредит надано на 20 років, він забезпечений іпотекою, сума заборгованості не перевищувала суму кредиту більше як на 10%, разова невиплата не перевищувала 5% суми кредиту, порушення умов договору не було істотним, не завдало шкоди позивачу та усунуто позивачем на час постановлення судом рішення у справі.

Також суд першої інстанції правильно врахував висновки Конституційного Суду України, зроблені у рішенні від 10.11.2011р. по справі №1-26/2011 про те, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг, а також забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин (споживача) та фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, суд може одночасно з ухваленням судового рішення постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про залишення без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2016 року, слід скасувати.

Керуючись ч. 6 ст. 154, ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1 ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 червня 2016 року залишити без змін.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 жовтня 2016 року за заявою Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про забезпечення позову у виді арешту на майно ОСОБА_2 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_4 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) та ОСОБА_3 АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) в межах 30 144,07 доларів США, що еквівалентно 783 745, 82 грн., скасувати.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Крайник Н.П.

Судді: Мельничук О.Я.

Савуляк Р.В.