У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що іпотечне майно, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_1, власником якої був ОСОБА_2, передана ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» в рахунок погашення боргу у розмірі 2 047 197 грн 92 коп. 17 січня 2015 року державним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки. 22 січня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корольчук О.С. видане свідоцтво, згідно якого ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» належить на праві власності зазначена квартира.

Проте відповідач ОСОБА_2 зламав замки у спірній квартирі, замінив їх на нові, а також вселився у вказане житлове приміщення, де на даний час проживає.

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просило суд виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» ВССУ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним судом.

У зв'язку з цим скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги та судовими рішеннями, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що квартиру придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тобто відсутні правові підстави для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Крім того, на момент ухвалення оскаржуваного рішення позивач ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» вже не є власником спірної квартири, яку він відчужив третій особі за договором купівлі-продажу від 08 грудня 2015 року.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, частини першої ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотеко держателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Законув разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців, за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом статті 47 Конституції Україниніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української PCP регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону «Про іпотеку»та частини 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання ім. іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного суду України висловленою у постанові № 6-3173цс15 від 06 липня 2016 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Доводи про порушення відповідачами прав на вільне володіння, користування та розпорядження власністю ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Докази та обставини, на які є посилання у касаційній скарзі були предметом дослідження судами першої і апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Зводяться до оцінки доказів по справі, яким суди дали належну правову оцінку.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 травня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визначення порядку користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Дзержинського районну Харківської міської ради, про визначення порядку користування житловим приміщенням, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович