РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 235/10214/15-ц

Провадження № 2/643/3083/16

01.06.2016 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Харченко А.М.

при секретарі - Горборуковій М.О.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

в с т а н о в и в:

10.12.2015 року позивач звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з вказаною позовною заявою, в якій просить надати дозвіл дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 в супроводі матері до Латвійської Республіки строком на один рік.

18.02.2016 року ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, клопотання відповідача ОСОБА_2 про передачу справи за підсудністю, за місцем його проживання - задоволено. Цивільну справу за номером провадження 2/235/248/16 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг шістнадцяти річного віку, без згоди та супроводу батька передано для розгляду та вирішення по суті до Московського районного суду м. Харкова згідно територіальної підсудності.

18.03.2016 року ухвалою Московського районного суду м. Харкова прийнято до провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг шістнадцяти річного віку, без згоди та супроводу батька.

06.04.2016 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із уточненою позовною заявою до ОСОБА_2, в якій залучила в якості третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та просить надати дозвіл дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд з України без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2 в супроводі матері до Латвійської Республіки строком на один рік. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на ті обставини, що 18.06.2011р. уклала шлюб з ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у шлюбі народився син ОСОБА_3. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 27.02.2015р. шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний. Після розлучення син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати разом з позивачем. На теперішній час, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, так як син часто хворіє, в тому числі, на захворювання лор-органів (ОРВІ, гострий назофарингіт, рецидивуючий афтозний стоматит з високою температурою, двосторонній середній отит, гострий фарингіт), і до теперішнього часу причина таких захворювань лікарями достеменно не встановлена. Відповідач з червня 2015 року надає позивачу на утримання сина по 500 гривень щомісяця, яких не достатньо на утримання дитини, також відповідач щотижня бачиться з дитиною, однак не проявляє до сина достатньої турботи (не провідує у лікарні; не водить до лікарні; не водить до дитячого садка; не надає додаткових коштів на лікування, розвиток дитини; не цікавиться щоденним життям дитини, його успіхами, потребами). Зважаючи на регулярні хвороби дитини позивач має намір разом з дитиною тимчасово виїхати за кордон для обстеження та лікування, однак відповідач безпідставно не надає їй такого дозволу, чим порушує права дитини на отримання медичної консультації та лікування європейського рівня (а.с. 110-113).

В судовому засіданні позивач та її представник - адвокат ОСОБА_4 позовні вимоги позивачки підтримали в повному обсязі, посилаючись на вищенаведене, та просили позов задовольнити. Крім того, позивачка зазначила, що влітку 2015 року відповідач відмовився надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю на відпочинок до родичів в Російську Федерацію.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав частково, не заперечував проти надання тимчасового дозволу на виїзд його малолітньої дитини за межі України на два тижні, потім погодився надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України його малолітнього сина за кордон на один місяць. Крім того, зазначив, що не має коштів для лікування дитини за кордоном, але вважав, що належну допомогу дитині можуть надати у медичних закладах міста Харкова.

Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - ОСОБА_5, яка діє на підставі виданої довіреності, направила до суду висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, щодо визначення способу участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, рішення просила прийняти на розсуд суду в інтересах дитини.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивачки, дослідивши матеріали справи та надані докази, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що 18.06.2011 р. позивач уклала шлюб з ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_1 р. у шлюбі народився син ОСОБА_3. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 27.02.2015р. шлюб між сторонами розірваний. Після розлучення син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишився проживати разом з позивачем. На теперішній час, позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, так як син часто хворіє, в тому числі, на захворювання лор-органів (ОРВІ, гострий назофарингіт, рецидивуючий афтозний стоматит з високою температурою, двосторонній середній отіт, гострий фарингіт), і до теперішнього часу причина таких захворювань лікарями достеменно не встановлена. Відповідач з червня 2015 року добровільно надає позивачу на утримання сина по 500 гривень щомісяця, також відповідач щотижня бачиться з дитиною, однак не проявляє до сина достатньої турботи, не надає додаткових коштів на лікування, розвиток дитини, не цікавиться щоденним життям дитини, його успіхами, потребами. Зважаючи на регулярні хвороби дитини позивач має намір разом з дитиною тимчасово виїхати за кордон для обстеження та лікування, однак відповідач безпідставно не надає їй такого дозволу, чім порушує права дитини на отримання медичної консультації та лікування до Латвійської Республіки.

Відповідно до висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, встановлено наступний порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначивши час: щосереди з 15:00 до 19:00 години.

Згідно з приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний час дитина - ОСОБА_3 мешкає у м. Харкові разом з позивачем, та перебуває на диспансерному обліку в КЗОЗ «Харківська міська поліклініка №7», згідно з висновком ЛКК №85, ОСОБА_3 потребує домашнього догляду, оскільки хворіє Д 84.9, G.98 (код за МКХ-10), та потребує лікування.

Відповідно до ч. 7 ст. 6 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р.. ратифікованої 27.02.1991 р., за якою, держави-учасниці визнають прав кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідні для розвитку дитини.

Згідно ст. 150 та ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, поважати дитину і здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняють від обов'язків щодо дитини.

Відповідно доЗакону України «Про охорону дитинства», дитина має право на виїзд за межі України, а мати дитини, з якою дитина проживае, має право на вивіз дитини за межи України для його відпочинку і оздоровлення, а безпідставна відмова надати дозвіл (згоду) на це одного з батьків є порушенням прав дитини.

З питання надання дозволу на виїзд сина за кордон позивач зверталась до відповідача, але позитивної відповіді від відповідача не отримала. Матеріали справи містять копії оригіналу та перекладу: «Запиту запрошення», що підтверджують пропозицію ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виїхати до АДРЕСА_1; «висновку лікаря консультанта», що підтверджує запис на планову консультацію до спеціаліста ЛОР в Державному ТОВ «Дитяча клінічна університетська лікарня».

Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 р., виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Як вбачається з матеріалів справи про стан здоровя і розвитку дитини піклується матір. З цією метою вона бажає вивезти дитину за кордон. Але відповідач, батько дитини, який проживає окремо від дитини, безпідставно не дає дозволу (згоди) на її виїзд за кордон спільно з матір'ю.

З урахуванням інтересів дитини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, та вважає можливим надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Латвійської Республіки строком на 2 (два) місяці з дня набрання рішенням законної сили.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 суд відмовляє за недоведеністю позивачкою своїх позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивачки витрати, пов'язані зі сплатою судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп., що підтверджується квитанцією № 0.0.470540285.1 від 03.12.2015 р..

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, до Латвійської Республіки строком на 2(два) місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Московський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Харченко А.М.