Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дьоміної О.О., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Відродження», третя особа - реєстраційна служба Таращанського районного управління юстиції в Київській області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01 червня 2012 року, укладений між ним та ТОВ «Відродження».

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_6, якій на праві власності належала земельна ділянка площею 3,0049 га для ведення особистого селянського господарства і він був єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї дружини. Вказана земельна ділянка на момент смерті ОСОБА_6 перебула в оренді у ТОВ «Відродження». У травні 2012 року до позивача звернувся представник ТОВ «Відродження» із пропозицією підписати новий договір оренди вказаної земельної ділянки для отримання орендної плати за 2012 рік і 01 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Відродження» був підписаний договір оренди земельної ділянки. Вказував, що представник відповідача обіцяв йому, що після того, як він отримає свідоцтво про право на спадщину за законом та зареєструє своє право власності на земельну ділянку, з ним буде укладено новий договір оренди вказаної земельної ділянки. Так, 21 вересня 2012 року він отримав свідоцтво про право на спадщину, а 29 жовтня 2012 року була здійснена відмітка управління Держкомзему у Таращанському районі про реєстрацію в Поземельній книзі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. Оскільки відповідач протягом тривалого часу не звертався до нього з приводу укладення нового договору оренди земельної ділянки, він сам влітку 2015 року звернувся до відповідача з приводу цього питання. У відповідь на звернення йому було надано копію договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2012 року та зазначено, що вказаний договір є дійсним і на даний час. Крім того позивач зазначає, що йому стало відомо про те, що відповідачем 10 липня 2014 року була здійснена державна реєстрація вказаного договору оренди. У зв'язку з цим вважає, що оскільки позивач на день підписання договору не набув права власності на вищевказану земельну ділянку, то і не міг розпоряджатися нею, зокрема надати в оренду, що є підставою для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 01 червня 2012 року.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 01 червня 2012 року № 614, укладений між ОСОБА_4 і ТОВ «Відродження».

Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - просить скасувати рішення апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні указаного позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши, що позивачем не доведено у чому виразилося порушення його прав оспорюваним договором оренди землі, не надано доказів на підтвердження факту порушення його права.

На підставі наявних у справі доказів суд правильно установив, що під час укладення оспорюваного договору між сторонами досягнуто усіх істотних його умов, крім того, сторони певний час виконували умови цього договору, таким чином, визнавали їх.

При цьому зазначені позивачем підстави недійсності договору, а саме: на час укладення договору позивач не отримав свідоцтво про право на спадщину, не була проведена державна реєстрація договору оренди землі за відсутності інших доказів про порушення прав, суд обґрунтовано визнав такими, що не свідчать про наявність правових підстав для визнання договору оренди недійсним.

Отже, правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, для визнання недійсним вказаного договору, а зазначені позивачем підстави не свідчать про недійсність правочину згідно з вказаними нормами матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення судом норм матеріального права, а саме: ст. ст. 1297, 1299 ЦК України, ст. 125 ЗК України (у редакції від 06 травня 2012 року) та про порушення норм процесуального права щодо оцінки доказів, висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О.Дьоміна

І.П.Парінова