18.05.2016 Справа № 363/4340/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом про визнання недійсними договорів дарування 7/10 частин житлового будинку та земельної ділянки під ним площею 0,0836 га, що знаходяться за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича, 22, укладених 10 серпня 2015 року між її батьком ОСОБА_5 та братом ОСОБА_2, посвідчених приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстрованих в реєстрі за №481 та №482.

Свої вимоги мотивувала тим, що частина житлового будинку, 7/10 частин якої подаровано відповідачу, входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті 13 травня 2015 року її матері ОСОБА_6 (дружини ОСОБА_5І.), яке належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Проте дарувальник ОСОБА_5, як один із спадкоємців, до закінчення шестимісячного строку в порушення вимог ст. 1298 ЦК України відчужив вказане майно на користь відповідача.

Так само ОСОБА_5 подарував земельну ділянку площею 0,0836 га, під вказаним будинком (3/10 частин якого належить позивачці), чим порушив її права власника будинку згідно ст. 120 ЗК України.

В суді позивачка та її представник позов підтримали з викладених у ньому підстав, та просили про його задоволення.

Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення в яких стверджував, що спірне майно належало його батьку ОСОБА_5, а сам по собі факт набуття спільного майна за час перебування його в шлюбі з ОСОБА_6 не є безумовною підставою для віднесення земельної ділянки та житлового будинку до спільного сумісного майна подружжя.

Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову заперечила.

Третя особа ОСОБА_4 в суді позов підтримала.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що з 16 жовтня 1958 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають трьох дітей ОСОБА_1 (позивачка по справі), ОСОБА_2 (відповідач по справі) та ОСОБА_4 (третя особа по справі).

За час шлюбу подружжям збудовано житловий будинок №22, за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича, який згідно технічного паспорту завершений будівництвом в 1960 році.

ОСОБА_5, як голова господарства з 30 січня 1958 року зареєстрований у вказаному будинку, разом зі своєю дружиною ОСОБА_5 (зареєстрованою 09 травня 1963 року), яким вони спільно володіли та постійно в ньому проживали до своєї смерті (13 травня 2015 року померла ОСОБА_6, а 02 вересня 2015 року помер ОСОБА_5І.).

Ці обставини підтверджуються даними будинкової книги та довідкою випискою з неї від 14 вересня 2014 року №496.

В подальшому на підставі рішення виконкому Вишгородської ради депутатів №112 від 22 червня 1981 року ОСОБА_5 отримав на своє імя свідоцтво про право власності на вказане домоволодіння від 04 липня 1981 року.

Отже вказане майно набуто подружжям за час шлюбу, яке за змістом вимог ст. 22 КпШС України належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того за ким з подружжя зареєстровано право на нього.

Також, на підставі рішення Вишгородської міської Ради народних депутатів №238 від 26 вересня 1997 року на імя ОСОБА_5 16 січня 1998 року видано державний акт серії І-КВ №087065 на право власності на земельну ділянку під будинком будинок №22, за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича

21 серпня 2004 року ОСОБА_5 подарував позивачці 3/10 частини житлового будинку №22 з відповідними частинами надвірних будівель та земельну ділянку площею 0,0836 га, за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича, 22, що підтверджується відповідними договорами дарування посвідченими державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_7 та зареєстровані в реєстрі за №5393 та №5396.

Інша виділена частина земельної ділянки площею, 0,0842 га, кадастровий номер :01:247:0172, на якій розташовано спірний житловий будинок залишилась у власності ОСОБА_5

13 травня 2015 року померла матір позивачки ОСОБА_6, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії І-ОК №339682.

Як вбачається з довідки форми №3 від 01 липня 2015 року на час смерті ОСОБА_6 її чоловік ОСОБА_5 постійно проживав разом з нею в будинку №22, що знаходиться за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належну останній як одному з подружжя частину спірного житлового будинку (ст. 22 КпШС України).

Згідно матеріалів спадкової справи №317/2015 від 02 липня 2015 року позивачка, як спадкоємець першої черги, відповідно до ст. 1261 ЦК України, у встановлений ст. 1270 ЦК України строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України.

Згідно заяви ОСОБА_4 №890 від 07 липня 2015 року остання відмовилася від прийняття спадщини після померлої матері на користь своєї сестри ОСОБА_1

Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_6, в тому числі її чоловік ОСОБА_5, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавали, що вбачається з матеріалів вказаної спадкової справи.

10 серпня 2015 року ОСОБА_5 подарував своєму синові ОСОБА_2 7/10 частин житлового будинку та земельну ділянку під ним площею 0,0836, що знаходяться за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича, 22, що підтверджується відповідними договорами дарування, посвідченими приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстрованими в реєстрі за №481 та №482.

03 вересня 2015 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОК №348473.

Згідно ст. 22 КпШС України на майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав і обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або заповітом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

На підставі ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Як убачається з ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України).

Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на імя особи, яка померла у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відтак, як вбачається із встановлених обставин справи та згідно вказаних вимог Закону, набутий за час шлюбу спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Доводи відповідача про те, що вказане майно не є спільним сумісним майном подружжя та належало особисто ОСОБА_5 є безпідставними, на увагу суду не заслуговують та повністю спростовуються встановленими обставинами справи і не відповідають вимогам ст. 22 КпШС України, згідно якої незалежно від джерела набуття такого майна, воно є спільною сумісною власністю подружжя, кожен з якого має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті дружини шляхом постійного проживання з нею на час відкриття спадщини в порядку ст. 1268 ЦК України.

Разом з тим, ОСОБА_5, не отримавши свідоцтво про право власності на спадкове майно після смерті дружини, до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини, відчужив його відповідачу ОСОБА_8 що є порушенням вимог ст.ст. 1216-1223, 1258, 1261, 1267 та 1296-1299 ЦК України, й тим самим сталося порушення спадкових прав позивачки, яка претендувала на спадкове майно після смерті матері.

За таких обставин спадкове майно ОСОБА_5 відчужено всупереч, вимог Закону, а тому спірний договір дарування житлового будинку слід визнати недійсними і тим самим захистити порушені права позивачки.

Що стосується дарування земельної ділянки під вказаним будинком, то суд зазначає наступне.

Крім того, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 120 ЗК України У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Зазначена норма (в тому числі в попередніх редакціях) закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-253цс16).

Як вбачається з кадастрового плану на земельній ділянці площею 0,0842 га, кадастровий номер :1:247:0172, яку ОСОБА_5 подарував відповідачу ОСОБА_2, знаходиться весь житловий будинок, 3/10 частин якого належить на праві власності позивачці.

Водночас в силу викладених вище вимог Закону та загального принципу цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, при укладенні спірного договору дарування земельної ділянки порушено право позивачки на земельну ділянку під вказаним будинком, необхідну їй для його обслуговування.

За таких обставин спірний договір дарування земельної ділянки порушує вказані вимоги цивільного і земельного законодавства та їм не відповідає, а тому з метою захисту прав позивачки його слід визнати недійсним.

Таким чином, суд доходить висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 7/10 частин житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича, 22, укладений 10 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №481.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0836 га, кадастровий номер :01:247:0172, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою Київська область, м. Вишгород, вул. Поповича, 22, укладений 10 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за №482.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя