Справа № 305/1683/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

14 листопада 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних і кримінальних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і ОСОБА_1,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рахівського районного суду від 25 липня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рахівського районного суду від 25 липня 2016р. у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення і постановити нове про задоволення позову повністю. Доводить про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо пропущення строку позовної давності, оскільки в умовах самого кредитного договору зазначено, що строк позовної давності встановлюється тривалістю 10 років. Зазначає, що судом першої інстанції не надано належну правову оцінку наданим позивачем доказам, які свідчать про порушення її прав, як споживача фінансових послуг, не звернув увагу, що публічним акціонерним товариством «Промінвестбанк» (надалі Банк) не дотримано інших вимог Закону України «Про захист прав споживачів» і Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Указує, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що Банком неправомірно підвищено відсоткову ставку за користування кредитом. Указує, що судом першої інстанції до спірних правовідносин не було застосовано норми Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», а також низку інших нормативно-правових актів у цій сфері. Зазначає, що на час укладення оскаржуваного кредитного договору ПАТ «Промінвестбанк» не отримав генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій, а отже не мав права надавати кредит в іноземній валюті.

У письмових запереченнях ТзОВ «Кредитні ініціативи» просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що доводи апеляційної скарги повністю спростовуються обставинами справи та наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Судом першої інстанції було встановлено, що до моменту підписання договору позивачці було відомо про всі його істотні умови, а також їй було повідомлено про те, що вона нестиме всі валютні ризики. Встановлено, що не було безпідставного збільшення відсоткової ставки з 15 до 18 %. Суд вказує, що позивачка не навела жодного обґрунтованого доказу відносно своїх вимог щодо підстав визнання кредитного договору недійсним у цілому. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, також виходив із того, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки остання звернулася до суду з позовом у серпні 2015р., тобто майже через 8 років після початку спливу строку позовної давності (а саме з 06.07.2007р.). Суд не взяв до уваги твердження позивачки про те, що про порушення її прав їй стало відомо лише в 2012 році, оскільки вона не надала суду документального підтвердження цьому факту.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року N 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК).

Як видно з матеріалів справи 06.07.2007р. між АК промислово-інвестиційний банк філія «Відділення Промінвестбанку в м.Рахів Закарпатської області» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №1005, згідно умов якого Банк надає Позичальнику кредит у сумі 17 500 долів США, на умовах передбачених Договором, процентна ставка встановлена в розмірі 15% річних, кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 05.07.2017р. (а.с.10-13).

У матеріалах справи міститься графік щомісячного погашення кредиту та процентів (а.с.14-16), а також договір про внесення змін та доповнень № 1 від 01.03.2011р. (а.с.17), додатковий договір №1 до кредитного договору №1005 від 06.07.2007р. (а.с.18-19), іпотечний договір №-1005 від 06.07.2007р. (а.с.20-22) , повідомлення про відступлення від 07.02.2013р. адресоване ОСОБА_2 (а.с.23), в якому в тому числі повідомлено позивача про заборгованість станом на 17 грудня 2012р.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, відмовивши в задоволенні позову в звязку з пропуском строку позовної давності та посилається на те, що самим кредитним договором передбачено строк позовної давності тривалістю 10 років.

Колегія суддів не погоджується із цим, оскільки що строк позовної давності, встановлений у кредитному договорі, має договірно-зобовязальний характер і збільшений за згодою сторін, тобто законом такий не передбачено, а для правовідносин, які виникають у сфері захисту прав споживачів, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка звернулася у суд із позовом у 2015р., кредитний договір було укладено в 2007 р., а посилання позивача на те, що про порушення своїх прав вона дізналася у 2012р. суд не може взяти до уваги, оскільки належного підтвердження цьому позивачкою не надано.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд правильно застосував норми матеріального права до цих правовідносин.

Суд не бере до уваги довід апеляційної скарги про те, що Банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, про можливі валютні ризики, а також не здійснив розпис орієнтованої сукупної вартості кредиту перед укладенням кредитного договору, таким чином порушивши вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.3.8 Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), оскільки письмової форми такого інформування п.3.8 Постанови № 168 від 10.05.2007 р. Правління НБУ не передбачено.

Довід апеляційної скарги про те, що Банком при укладенні кредитного договору не дотримано вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і Правил є підставою для визнання такого недійсним, не спростовує висновків суду першої інстанції та наявних матеріалів у справі, оскільки як було встановлено судом першої інстанції та з чим погоджується колегія суддів, за правилами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Позивачкою не надано належних доказів у підтвердження цієї обставини.

Посилання ОСОБА_2 на неправомірне збільшення відсоткової ставки (з 15 % до 18 %) не заслуговує на увагу, оскільки п.5.2.8 кредитного договору передбачено, що у випадку прострочення Позичальником виконання зобовязань по поверненню Банку суми боргу, Позичальник зобовязаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу, а з повідомлення про відступлення від 07.02.2013 р. (а.с.23) вбачається, що станом на 17 грудня 2012р. розмір заборгованості за кредитом становить 9636,1 дол. США та 71,9 дол. США заборгованість по процентах.

Законом України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) передбачена заборона нечесної підприємницької практики. Остання зводиться до вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

ОСОБА_2 доводить про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги вказану норму Закону, проте колегія суддів не погоджується із цим, оскільки відносини, які регулюються ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується до субєктів підприємницької діяльності, банки здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України «Про банки та банківську діяльність», зокрема згідно цього Закону банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків, у звязку з цим визнання правочину з використанням нечесної підприємницької діяльності недійсним не може бути застосовано спірних правовідносин.

Аналогічно до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» оскільки договір іпотеки укладався відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку».

Довід апеляційної скарги про те, що на час укладення кредитного договору ПАТ «Промінвестбанк» не отримав генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій спростовано судом першої інстанції і колегією суддів апеляційного суду.

За приписами ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не дають жодних підстав для скасування ухваленого рішення.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

2. Рішення Рахівського районного суду від 25 липня 2016 року залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: