У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з житлового будинку, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Обухівського районного суду Київської області від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, у якому просив виселити ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що 2 липня 2009 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики грошей, а 10 листопада 2010 року укладено додатковий договір до договору позики, відповідно до якого він передав у власність відповідачу 960 000 грн, що еквівалентно 120 000 доларів США на дату підписання цього договору, а відповідач зобов'язалась повернути вказані грошові кошти у визначеному цим договором розмірі, терміни і порядку.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вищевказаним договором позики, між ними укладено договори іпотеки житлового будинку та земельної ділянки.

Зазначав, що взятих на себе зобов'язань ОСОБА_4 не виконала, у зв'язку із чим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розташований шляхом припинення права власності ОСОБА_4 на житловий будинок та припинення права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку, а також визнання права власності на зазначене майно за ним.

Посилаючись на те, що добровільно звільнити житловий будинок ОСОБА_4 відмовляється, на численні вимоги щодо виселення не реагує, просив позов задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 5 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, позов задоволено.

Виселено ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що право власності ОСОБА_4 на житловий будинок припинено, однак відповідач продовжує проживати у спірному будинку, а тому вимоги позивача про виселення підлягають задоволенню.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Судами установлено, що 2 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошей, а 10 листопада 2010 року укладено додатковий договір до договору позики грошей, відповідно до якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 960 тис. грн, що за домовленістю сторін сторони вважають як еквівалент за ринковим курсом продажу валюти на дату підписання цього договору 120 тис. доларів США, з зобов'язаннями повернути їх у визначених цим договором розмірі, терміни і порядку.

На забезпечення повернення одержаної ОСОБА_4 суми за договором позики, 2 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки житлового будинку та додатковий договір до договору іпотеки житлового будинку від 10 листопада 2010 року.

Також на забезпечення повернення одержаної ОСОБА_4 суми за договором позики між ОСОБА_3 та чоловіком ОСОБА_4 - ОСОБА_7, який виступав майновим поручителем ОСОБА_4, укладений та нотаріально посвідчений договір іпотеки земельної ділянки, на якій розташований вищевказаний будинок, від 2 липня 2009 року та додатковий договір до договору іпотеки земельної ділянки від 10 листопада 2010 року.

У зв'язку з тим, що взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконала, борг не повернула, в позасудовому порядку вирішити питання не вдалося, ОСОБА_3, звернувся з позовом до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку - в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 та в рахунок погашення заборгованості в розмірі 1 928 162 грн 90 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1; земельну ділянку, розташовану за тією ж адресою, шляхом припинення права власності ОСОБА_4 на житловий будинок та припинення права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку та визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

28 листопада 2013 року позивач на підставі Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 липня 2013 року, зареєстрував право власності на зазначений житловий будинок в Реєстраційній службі Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, що підтверджується витягом від 28 листопада 2013 року № 13608710 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а 4 березня 2014 року і на земельну ділянку, що також підтверджується витягом від 4 березня 2014 року № 18589917 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

У позовній заяві позивач зазначає, що всупереч неодноразовим письмовим вимогам (від 7 липня 2014 року, 14 серпня 2014 року, 13 жовтня 2014 року), відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», про добровільне виселення з житлового будинку, відповідач продовжує проживати у спірному будинку на який звернено стягнення шляхом припинення права власності ОСОБА_4 та визнання права власності на зазначене майно за позивачем.

За змістом ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судами установлено, що предмет іпотеки, а саме: будинок № 2 по вул. Жовтневої революції у селищі Козин Обухівського району Київської області придбано не за рахунок кредитних коштів.

Враховуючи те, що спірний будинок придбано відповідачем не за рахунок кредитних коштів, висновок судів про задоволення позову про виселення, є передчасним.

У порушення зазначених норм процесуального права суди на наведені докази уваги не звернули, не надали їм оцінку у сукупності з іншими доказами та не встановили обставин справи, на підтвердження яких ці докази надано.

За таких обставин, суд у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України на вказане уваги не звернув та не сприяв всебічному й повному з'ясуванню обставин справи.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, у порушення ст. 303 ЦПК України на вказане уваги не звернув і апеляційний суд.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 5 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик