Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Перша державна нотаріальна контора, Виконавчий комітет Камʼянець-Подільської міської ради, Слобідо-Кульчієвецька сільська рада, Фонд державного майна України, про визнання договору купівлі-продажу частини будинку недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувшись до суду з указаним позовом, зазначав, що 17 серпня 1977 року між його матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частини будинку, за яким відповідач придбала 27 % будинку за адресою: АДРЕСА_1. Як стало відомо позивачу вказаний договір посвідчено з порушенням чинного на той час цивільного та земельного законодавства, що веде до його недійсності.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частини жилого будинку від 17 серпня 1977 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, з часу його укладення; застосувати наслідки двосторонньої реституції - повернути сторони до попереднього стану шляхом повернення позивачу проданої кімнати, а покупцю - суми вартості покупки, визначеної правочином.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що застосування реституції та повернення майна за недійснимправочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і покупця (набувача). Позивач не є стороною правочину, вчиненого між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, тому не може ставити питання застосування наслідків недійсного правочину для захисту його порушених прав з підстав, зазначених в позові.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що станом на 17 серпня 1977 року продавець ОСОБА_6 була власником 60 % будинку за адресою: АДРЕСА_1. Співвласниками решти 40 % будинку були її син - позивач ОСОБА_3, інший неповнолітній син ОСОБА_9, син ОСОБА_10 та непрацездатна мати ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 серпня 1977 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частини будинку, за яким позивач продала 27 % будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був присутній під час укладення вказаного договору, весь час проживав у своїй частині будинку, що визнано сторонами в судовому засіданні, тому, при бажанні, міг реалізувати своє право у набутті відчуженої матір'ю кімнати.

На момент укладення договору купівлі-продажу від 17 серпня 1977 року, у відповідача була у власності 1/2 частини будинку у АДРЕСА_2. Як вбачається із погосподарської книги на 1977-1979 роки вказана частина будинку продана 14 квітня 1978 року, погосподарський номер закритий.

Крім того, слід зазначити, що 6 грудня 1990 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання порядку користування земельною ділянкою. В рішенні, якому відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 зазначено, що ОСОБА_4 17 серпня 1977 року купила у ОСОБА_6 27 % будинку АДРЕСА_1 (а. с. 50 ).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 зазначений будинок відповідно до закону, що діяв на той час продала, що підтверджується матеріалами справи. На сьогодні спірне житло перебудоване.

З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний правочин вчинено у 1977 році, тобто до 1 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК Української РСР 1963 року.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України у п. п. 2, 5 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на час укладення правочину), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За правилами ст. 48 ЦК Української РСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК Української РСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45 - 47, 49 - 58 ЦК Української РСР).

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ЦК Української РСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

Згідно зі ст. 103 ЦК Української РСР якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який з цих будинків. Інший будинок (будинки) повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється з дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР для виконання судових рішень. Виручені від продажу суми після відшкодування витрат, пов'язаних з здійсненням примусового продажу, передаються колишньому власникові будинку.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не є стороною правочину, вчиненого між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Крім того, позивачем не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суди дійшли вірного висновку про те, що оспорюваний правочин вчинено у 1977 році, тобто до 1 січня 2004 року, тому правовідносини сторін урегульовані нормами ЦК Української РСР 1963 року, а ст. 216 ЦК України застосовано бути не може, отже суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає положенням ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального або процесуального права, а отже, відсутні передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України підстави для скасування вказаного судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

За таких обставин колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що ухвалені судові рішення попередніх інстанцій відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 03 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 квітня 2016 року без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова