АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1130/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

суддів - Швецової Л.А., Яцини В.Б.

за участю секретаря - Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Харкові, справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства аграрної політики та продовольства України провизнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Міністерства аграрної політики та продовольства України про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, в якій просив суд визнати незаконним наказ №183 від 31 серпня 2015 року Міністра аграрної політики та продовольства України про звільнення з посади виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Благодатне» згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та поновити його на посаді директора Державного підприємства «Благодатне».

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 10 жовтня 2013 року наказом №178-п Miністpa аграрної політики та продовольства України позивач прийнятий на посаду виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Благодатне», здійснював керівництво підприємством, систематично отримував заробітну плату, але його було звільнено з посади наказом Miністpa аграрної політики та продовольства України № 183-п від 31.08.2015 року згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, всупереч вимогам ст.ст. 21,23,36, 39-1 КЗпП України, роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39, постанови Кабінету міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 : « Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності».

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погодившись з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова 27 листопада 2015 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу , у якій апелянт посилається, на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апелянт посилається на те , що в наказі про його призначення від 10 жовтня 2013 року відсутня вказівка, щодо строку його дії, з ним не було укладено контракт всупереч нормам законодавства, міністерство не здійснило ніяких дій стосовно укладання з ним трудового договору у формі контракту, його трудовий договір є безстроковим.

Апелянт вважає, що до спірних правовідносин не вірно застосовані норми ст.ст. 21,23,36, 39-1 КЗпП України, роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39, Постанови Кабінету міністрів України від 19.03.1993 року № 203 : « Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», постанови Кабінету міністрів України від 3 вересня 2008 року № 777 "Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки»

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач ніколи не займав посади директора державного підприємства «Благодатне», позивач в конкурсі не приймав участі, а тому не входить в коло суб'єктів, які мають право претендувати на зайняття посади, роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39 не регулює спірну правову ситуацію, так як спірна правова ситуація врегульована законодавством України, права апелянта не були порушенні при його звільненні.

Але з такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав.

10 жовтня 2013 року, наказом №178-п Міністра аграрної політики та продовольства України, позивач прийнятий на посаду виконуючого обов'язки директора Державного підприємства «Благодатне».

16 березня 2015 року Міністерство аграрної політики та продовольства України видало наказ № 99 Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, що належать до сфери управління Міністерства аграрної політики та продовольства України".

Проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки передбачено нормами п.21 ч.1 ст. 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" та постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2008 року № 777 "Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки".

Наказом Міністерства Аграрної політики та продовольства України від 31 серпня 2015 року № 182-п призначено ОСОБА_2 як переможця конкурсу на посаду директора державного підприємства «Благодатне», як переможця конкурсу.

Наказом Міністерства Аграрної політики та продовольства від 31 серпня 2015 року № 183-п звільнено ОСОБА_1 виконуючого обов'язки директора державного підприємства «Благодатне», згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Пунктом 2 ч.1 ст.36 КЗпП України врегульовано, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку на який його укладено (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з ч. 3 статті 24 КЗпП України в редакції чинній ,станом на 10 жовтня 2013 року ( час призначення позивача виконуючим обов'язки директора підприємства) укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до ч.4 статті 24 КЗпП України в редакції чинній ,станом на 10 жовтня 2013 року ( час призначення позивача виконуючим обов'язки директора підприємства) трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Як убачається з матеріалів справи, позивач уклав з Міністерством аграрної політики та продовольства України 10 жовтня 2013 року трудовий договір, оформлення якого відбулось наказом Міністерства 10 жовтня 2013 року № 178-п та приступив до виконання трудових обов'язків.

У наказі №178-п від 10 жовтня 2013 року Міністра аграрної політики та продовольства України про прийняття на роботу позивача зазначено: «Призначити ОСОБА_1 виконуючим обов`язки директора державного підприємства «Благодатне». Підстава: заява ОСОБА_1, подання департаменту землеробства від 04.10.2013 №13-1-25/592».

Зі змісту даного наказу вбачається, що в його тексті відсутня вказівка щодо терміну дії трудових відносин між позивачем та відповідачем.

Посилання представника відповідача в суді апеляційної інстанції на те , що даний трудовий договір укладено до призначення на посаду директора ДП «Благодатне» не грунтується на доказах і спростовується матеріалами справи , оскільки ні в наказі про призначення , ні в заяві ОСОБА_1 про призначення його виконуючим обов'язки директора не вказано терміну , на який призначено останнього.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991р. № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції ( 888-09 ) і законам України.

В Україні, в частині що не суперечить її законодавству, продовжує діяти роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39.

Пунктом 2 вищезазначено роз'яснення передбачено: «Призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається. Таке можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління. В цьому випадку, не пізніше місячного строку з дня прийняття працюючого на роботу, до вищестоящого органу повинні бути подані документи для його призначення на посаду. Цей орган у місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути їх та прийняти відповідне рішення».

Таким чином, у трудовому договорі від 10 жовтня 2013 року позивач і відповідач визначили строк його дії у відповідності до вимог п.2 роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року № 30/39.

Пункт 2 вищезазначеного роз'яснення застосовується до спірних правовідносин так як жодний акт законодавства держави України не регулює правовідносини, щодо призначення виконуючого обов'язки директора підприємства, що здійснюється вищім органом управління, що не було враховано судом першої інстанції.

Позивач 17 жовтня 2013 року, 26 лютого 2014 року та 25 грудня 2014 року, направляв до Міністерства аграрної політики та продовольства Українипропозиції з проханням щодо укладення з ним контракту , що підтверджується описами вкладення у цінний лист ( а.с.39 ,т.1).

Однак жодної відповіді за своїми зверненнями позивач не отримав.

Згідно з ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України : « Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України».

Згідно з ч. 4 ст.65 ГК України в редакції чинній на час видання наказу про призначення позивача виконуючим обов'язки ДП «Благодатне» : «У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін».

Постановою Кабінета Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 :« Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» затверджено Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу».

Згідно з розділом 2 п.6 вищевказаного положення : «З керівником підприємства, раніше обраним чи призначеним на посаду, також укладається або переукладається контракт, а у разі відмови органу управління майном укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

Відповідно до абз.2 п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

Згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України підставою розірвання трудового договору за ініціативою власника є зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач здійснив дії щодо припинення або розірвання трудового договору з позивачем з правових підстав, визначених п.6 ч.1 ст.36 або ч.1 ст.40 КЗпП України.

Статтею 23 КЗпП України внормовано строки трудового договору. Згідно з ст.23 КЗпП України : «Трудовий договір може бути : 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами».

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України : « Якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк».

Отже, трудовий договір між відповідачем і позивачем в силу норм ст.ст.23, 39-1 КЗпП України був подовжений на невизначений строк, що не було враховано судом першої інстанції при прийнятті рішення у справі.

Судова колегія на погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач до свого звільнення посади директора не займав, а був призначений тимчасово виконувати обов'язки.

Згідно з п. п. 1 та 3 Указу Президії Верховної ради СРСР № 311-09 від 24.09.74 року «Про умови праці тимчасових робітників і службовців»: «Тимчасовими робітниками і службовцями вважаються робітники і службовці, прийняті на роботу на строк до двох місяців. Осіб, яких приймають на роботу тимчасовими робітниками і службовцями, має бути попереджено про це при укладенні трудового договору. В наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу зазначається, що даний працівник приймається на тимчасову роботу, або зазначається строк його роботи».

Але трудовий договір від 10 жовтня 2013 року, укладений між позивачем і відповідачем , не містить посилань, що працівник приймався на тимчасову роботу або у ньому визначений строк такої роботи.

Законодавством України встановлений спеціальний порядок управління об'єктами державної власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності»:- «Управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб».

Відповідно до підпункту «г» п. 18 ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» - здійснюючи управління об'єктами державної власності,

Кабінет Міністрів України визначає порядок конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки.

Згідно з п.2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки» від 03.09.2008 року №777 в редакції від 21.02.2015 року чинній на час призначення відповідачем конкурсу призначення керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки виключно за результатами конкурсного відбору.

Відповідно до п.3 Постанови КМУ від 19.03.2003 року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" : «У разі відмови міністерства або іншого підвідомчого Кабінету Міністрів України органу виконавчої влади укласти контракт з керівником підприємства, трудовий договір розривається на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. У разі відмови керівника підприємства укласти контракт,трудовий договір з ним припиняється на підставі пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України».

Однак, виконання відповідачем приписів Закону України «Про управління об'єктами державної власності» та Постанови Кабінету Міністрів України «Про проведення конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки» від 03.09.2008 року №777 не повинно порушувати конституційні права громадян.

Відсутність укладеного з ОСОБА_1 трудового контракту як з керівником державного підприємства не є підставою для розірвання з ним безстрокового трудового договору.

Крім того , наказом директора ДП «Благодатне» ОСОБА_1 за № 5-к від 03 лютого 2014 року «Про початок виконання обов'язків» останній з 03 лютого 2014 року приступив до виконання обов'язків директора ДП «Благодатне» на умовах безстрокового трудового договору. Даний наказ не було визнано незаконним , а тому висновок суду першої інстанції про те , що ОСОБА_1 не займав посади директора ДП «Благодатне» спростовується матеріалами справи.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Постановою Верховної ради України від 4.02.1994 року «Про ратифікацію Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця» ратифіковано цю Конвенцію.

Відповідно до п.4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із

здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою

потребою підприємства, установи чи служби.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що звільнення позивача відбулось з порушенням вищевказаних норм Конституції України , КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню , а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314,316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2015 року скасувати , ухвалити нове рішення.

Визнати незаконним наказ №183-п від 31серпня 2015 року Міністра аграрної політики та продовольства України Павленка О.М. про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Благодатне» за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України .

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного підприємства «Благодатне» .

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: