У х в а л а

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином,

в с т а н о в и л а :

Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області рішенням від 20 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив частково, ухвалив стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 64 тис. 446 грн на відшкодування майнової шкоди, 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, а також 1 тис. 131 грн 66 коп. судового збору в дохід держави.

Апеляційний суд Полтавської області 1 лютого 2016 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнила, рішення Апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року скасувала, рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 листопада 2015 року залишила в силі.

6 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 387, 388, 1166, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу перегляду вказаного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2011 року, 18 травня, 16 червня, 6 липня, 31 серпня і 21 вересня (2 ухвали) 2016 року, в яких, на її думку, по-іншому, ніж в оскаржуваному судовому рішенні, застосовано зазначені норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду вказаного судового рішення, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на: постанови Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року, 28 січня 2015 року; постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»; постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»; ухвалу Верховного Суду України від 21 квітня 2010 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 6 липня 2016 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на те, що внаслідок незаконних дій, які мають ознаки кримінального правопорушення, відповідачка завдала позивачці майнової та моральної шкоди, заподіяння шкоди перебуває у причинно-наслідковому зв'язку та є прямим наслідком вчиненого правопорушення.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 20 липня 2011 року, 6 липня і 21 вересня 2016 року касаційний суд, направивши справи на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на порушення судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення справ;

- в ухвалі від 18 травня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для витребування позивачем (власника, який не володіє майном) спірного майна у відповідача (який незаконно володіє цим майном) шляхом повернення цього майна власнику на підставі статті 387 ЦК України;

- в ухвалі від 16 червня 2016 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що договір оренди припинено за згодою сторін, а тому відсутні докази завдання таких збитків;

- в ухвалі від 31 серпня 2016 року касаційний суд, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення вартості домоволодіння, оскільки спірний будинок вибув з володіння власника (спадкоємцем якого є позивач) поза його волею та всупереч установленому законом порядку; оскільки повернути будинок у натурі неможливо (унаслідок його знесення), то на користь позивача підлягає стягненню вартість цього майна;

- в ухвалі від 21 вересня 2016 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для витребування спірної квартири в добросовісного набувача на підставі положень статті 388 ЦК України, оскільки спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею, а правочин учинено внаслідок злочинних дій невстановлених осіб.

Порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2016 року у зв'язку з її невідповідністю висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року і 28 січня 2015 року, оскільки ухвала суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не суперечить цим висновкам.

Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» та ухвала Верховного Суду України від 21 квітня 2010 року не можуть слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки зазначені постанови пленумів та ухвала Верховного Суду України не є судовими рішеннями в розумінні пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Таким чином, вважати подану заяву обґрунтованою немає підстав.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко