Справа № 761/1421/14-ц
Провадження № 2/761/227/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Малинникова О.Ф.

при секретарях - Бєловій О.І., Данилевській Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу № 761/1421/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Головне управління юстиції м. Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, -

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року надійшла до суду позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 75 років померла його мати ОСОБА_4, 1937 року народження, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 24 липня 2013 року.

Після смерті матері він звернувся до Третьої Київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, однак йому повідомили, що мати 5 жовтня 2010 року склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла своєму внуку ОСОБА_2. Між тим у березні 2012 року матір'ю було надано йому, позивачу, доручення на переоформлення її квартири на позивача, що як вважає позивач свідчить про те, що його мати ОСОБА_4, 1937 року народження мала намір іншим чином розпорядитися своєю нерухомістю.

Позивач зазначив, що у 2002 році його мати перенесла гостре порушення мозкового кровообігу (ГПМК), у зв'язку із чим на протязі останніх років свого життя (2008 - 2013 роки) хворіла, постійно проходила лікування, у тому числі стаціонарне, зокрема, у період з 15 вересня по 24 вересня 2010 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Дорожньої клінічної лікарня № 2, ДТГО ПЗЗ; з грудня 2002 року по січень 2003 року лікувалась в Київської міській клінічній лікарні № 9, після перенесеного в 2002 році інсульту; з січня 2003 року по лютий 2003 року проходила лікування в Інституті нейрохірургії імені академіка А.П. Ромоданова НАМН України, в Центрі реабілітації. Заповіт на користь відповідача ОСОБА_4 було складено 5 жовтня 2010 року та засвідчено нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Єрух А.М..

Однак після складання 5 жовтня 2010 року заповіту - ОСОБА_4 22 березня 2012 року надала довіреність Позивачу, якою уповноважила його бути її представником у КМБТІ щодо замовлення та отримання від її імені відповідних документів на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 для укладення у подальшому договору дарування цієї квартири.

Як зазначено у висновку експертного дослідження від 14 січня 2014 року, проведеного фахівцем психологом Українського Центру судових експертиз, до якого він позивач звернувся, дані індивідуально-психологічних властивостей у поєднанні із стресовими обставинами за станом здоров'я могли обумовити психологічну залежність від близького родича, могли призвести до імпульсивного прийняття рішення ОСОБА_4 щодо складення заповіту 05.10.2010 року (а.с. 26 - 35).

Про вплив тяжких обставин та відсутність волевиявлення у ОСОБА_4 під час складання вказаного заповіту свідчить наступне її перебування у лікарнях протягом 2002 по 2010 роки.

З лютого 2003 року до літа 2010 року позивач проживав разом з матір'ю у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Однак, в червні 2010 року через сімейну сварку між ними він покинув матір і не проживав з нею більш дев'яти місяців.

Він вважає, що надані докази підтверджують що стан здоров'я на період укладення заповіту вплинув на її рішення щодо укладання заповіту 05 жовтня 2010 року на користь відповідача. Тому позивач просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4.

Ухвалою суду від 13 серпня 2014 року (а.с. 156) за клопотанням представника позивача зупинено провадження у даній справі № 761/1421/14, до вирішення справи за № 761/17993/2014 відкритої тим же судом за позовом його, ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу Єрух Алли Михайлівни, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними дій. щодо посвідчення заповіту 05 жовтня 2010 року, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинення певних дій.

Ухвалою суду від 10 квітня 2015 року відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним у зв'язку із вирішенням зазначеної справи.

У додаткових письмових поясненнях від 23.09.2016 року та заяві про проведення судової психологічної експертизи щодо хвороби його матері та її психічного стану при складанні заповіту, посилався на висновок наданий фахівцем психологом Українського центру судових експертиз ОСОБА_7 від 14.01.2013 року стосовно вказаних у висновку психологічних ознак проблемного волевиявлення при підписанні ОСОБА_1 05.10.2010 року оспореного заповіту, яке пов'язано із негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця.

Ухвалою суду від 15 жовтня 2015 року (а.с. 243) задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-психологічної експертизи у цивільній справі № 761/142114-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Головне територіальне управління юстиції м. Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, проведення якої доручено Українському центру судових експертиз (03150 м. Київ вул. Предславинська 43/2) з направленням матеріалів обох справ за позовом ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 12 травня 2016 року після отримання висновку експерта відновлено провадження у даній справі. (а.с. 63-64 том-2)

У запереченнях представника відповідача йдеться про те, що предметом доказування у даній являється визнання заповіту недійсним внаслідок того, що заповіт, як правочин, не відповідав її внутрішній волі, тобто за відсутністю волевиявлення заповідача щодо складання зазначеного заповіту.

Між тим, позов ОСОБА_1 ґрунтується на доводах, пов'язаних із суб'єктивними сумнівами та припущеннями позивача щодо надання доказів на підтвердження зазначених доводів, що суперечить положенням ч.4 ст.ст. 59, 60 та 61 ЦПК України.

Позивач посилається на ст.ст. 203, 215, 233, 1257 ЦК України, зокрема на зміст положень ч.3 ст.203 ЦК, якими передбачено вільне волевиявлення особою при вчиненні правочину, яке має відповідати його внутрішній волі, ч.1 ст. 233 ЦК, щодо наслідків вчинення особою правочину під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах та положеннях ч.2 ст.1257 ЦК, згідно із якою суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Проте, надані позивачем докази не підтверджують достовірності зазначених позивачем обставини.

Більш того позивач надає суперечливі висновки своїх же пояснень. Так, пояснюючи вчинення матір'ю заповіту на користь онука, сина сестри відповідача, що було для нього несподіванкою, позивач посилався на тяжку хворобу матері, починаючи з 2002 року, особливо на протязі останніх років, постійно лікувалась у лікарнях, позивач вказав, що відповідач після чергового лікування забрав мати відповідача, який на той час її залишив, із лікарні, і в подяку за це на нього складено заповіт, що підтверджує вільне волевиявлення ОСОБА_1 складання на онука заповіту на майно.

Позивачем не доведено постійне проживання з матір'ю протягом всього часу, у тому числі у період захворювання її з 2002 року, та його посилань на те, що лише він піклувався за матір'ю. При цьому він сам визнав, що у 2010 році вони з матір'ю посварилися, після чого він її залишив на тривалий час, коли вона хворіла та була госпіталізована. а після одужання її забрав із лікарні онук.

Позивач не приймав участі фізично у організації поховання матері, надавши 1000 грн. у борг, який йому повернула сестра ОСОБА_3, яка займалась похоронами.

Стосовно посилань позивача на можливе укладення договору дарування, для чого мати доручила йому підготовити документи у КМБТІ, надавши довіреність, то ОСОБА_1 у наступному ж місяці довіреність була скасована, оскільки вона не мала наміру дарувати квартири синові.

Що стосується наданих позивачем Висновку експертного дослідження фахівця-психолога від 14.01.2014 р. Українського центру чудових експертиз ОСОБА_7 та Висновку судово-психологічної експертизи №1-05/04 від 23.12.2015 року Українського центру судових експертиз, наданого судовим експертом ОСОБА_7, як підстави визнання відсутності волевиявлення у заповіті матір'ю позивача, наданого за ухвалою суду від 15.10.2015 року про призначення судово-психіатричної експертизи, то представник відповідача зазначив про упередженість і однобокість аналізу судового експерта ОСОБА_7, який до того ж у другому висновку його, як судового експерта, допустив некоректне посилання на таке джерело, як його ж, ОСОБА_7, висновок як фахівця-психолога від 14.01.2014 р. Українського центру чудових експертиз як підставу визнання відсутності волевиявлення у заповіті матір'ю позивача, яке представник відповідача вважає не є належним та допустимим доказом.

Крім того, представник відповідача вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтується на прпущеннях, а саме у висловах частини першої заключного висновку щодо того, що захворювання і стан спадкодавця на момент вчинення заповіту «могли привести до імпульсивної мотивації поведінки спадкодавця в ситуації укладення правочину» та частини другої Висновку, у якій експерт прямо заявляє про те, що містяться психологічні ознаки проблемного волевиявлення, пов'язаного з негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця (встановлені лікарські психіатричний та соматичний діагнози), що не підтверджено наданими позивачем доказами та матеріалами медичної документації.

У судовому засіданні кожна із сторін підтримала свої вимоги та пояснення з посиланням на викладені письмово та усно обставини, якими кожна із сторін обґрунтовує свої доводи.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, третьої особи ОСОБА_3, дослідивши матеріали даної справи № 761/1421/2016 та справи № 761/17993/2014 за позовом ОСОБА_1 про скасування нотаріальної дії, вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним таким, що не підлягає задоволенню.

Як вбачається із матеріалів справи, що розглядається, предметом позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним є складений 5 жовтня 2010 року матір'ю позивача ОСОБА_4 заповіт на користь відповідача ОСОБА_2, онука померлої ОСОБА_4, який є сином її доньки ОСОБА_3, залученої третьою особою.

Оспорюючи заповіт, позивачем викладені обставини щодо справи відносно його стосунків з матір'ю, зокрема йдеться про те, що з лютого 2003 року до літа 2010 року позивач проживав разом з матір'ю у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Однак, в червні 2010 року через сімейну сварку між ним та матір'ю позивач покинув квартиру і не проживав з матір'ю більш дев'яти місяців.

За цей час з 15 по 24 вересня 2010 року ОСОБА_4 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Дорожньої клінічної лікарні № 2 ст. Київ ДТГО «Південно-Західної залізниці». По закінченню курсу лікування відповідач забрав із лікарні бабусю ОСОБА_4 разом з його матір'ю ОСОБА_3, сестрою позивача доглядав бабусю Позивач вважає, що у подяку за це ОСОБА_4 укладено спірний заповіт.

Як пояснив позивач у червні 2011 року він повернувся до матері через тяжкий стан здоров'я матері та неможливість існування без допомоги сина він (судовому засіданні пояснив, що за документами). Він зазначив, що спірний заповіт ОСОБА_4 склала під впливом тяжких для неї обставин та уваги відповідача, який після виписки із лікарні надавав бабусі допомогу. Після перебування у вересні 2010 року в лікарні їй необхідна була фізична, моральна допомога та увага близької людини, яку їй на той час, скориставшись сімейною сваркою позивача з матерю, надав її онук, відповідач.

Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 05 жовтня 2010 року ОСОБА_4, 1937 року народження склала заповіт щодо майна, належного їй на день смерті, а також всього того, що буде належати їй на день смерті за законом та може бути успадкованим, без будь яких винятків, у тому числі квартиру АДРЕСА_1. Спадкоємцем, вона призначає онука ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначене також підтверджено змістом заповіту ОСОБА_4 та матеріалів спадкової справи № 846/2013 Першої київської державної нотаріальної контори (а.с. 100). А саме, як слідує із змісту заповіту спадкоємцем майна ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 94-133) вона призначає онука ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. У разі неприйняття ним спадщини або відмови його від спадщини спадкоємцем усього зазначеного майна (включаючи квартиру) призначає дочку ОСОБА_3.

Положеннями ч.1 ст.233 ЦК України, на яку, зокрема, посилається позивач визначено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, а саме правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Як зазначено у ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У ч.3 ст.2013 ЦК про загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У положеннях ч.1 ст.215 ЦК зазначене є підставою для визнання недійсним правочину, якщо недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, у тому числі коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Як було вище зазначено у процесі розгляду справи за клопотанням представника позивача зупинено провадження у даній справі № 761/1421/14 у зв'язку із розглядом судом справи за № 761/17993/2014 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу Срух Алли Михайлівни, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними дій. щодо посвідчення заповіту 05 жовтня 2010 року, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинення певних дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу Єрух Алли Михайлівни, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними дій, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинення певних дій відмовлено. Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року зазначені судові рішення залишені без змін.

Як зазначено у судових рішеннях у цивільній справі за № 761/17993/14 порядок вчинення нотаріальних дій був дотриманий нотаріусом. При цьому судом досліджувалось питання стосовно стану здоров'я спадкодавця при вчиненні заповіту у межах заявлених позивачем вимог з посиланням на доводи, що ОСОБА_4 майже нічого не бачила оскільки мала захворювання очей. Рішенням суду встановлено, що нотаріус діяла відповідно до Інструкції про порядок вчинення дій стосовно випадків, коли спадкодавець має фізичні вади, дотримуючись визначених положень. Суд визнав, що, як вбачається із самого заповіту перед його підписанням ОСОБА_4 прочитала вголос заповіт, про що свідчить її власноручний підпис «Заповіт прочитаний мною вголос до підписання та підписаний нею об 11 год. 50 хв. і відповідає моїй волі».

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України про звільнення від доказування передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, при посвідченні заповіту зверталась увага на стан здоров'я спадкодавця у межах що стосуються предмету позову у справі за № 761/17993/14-ц, приймаючи до уваги визнання спадкодавцем дотримання вимог Інструкції при посвідченні заповіту нотаріусом.

Отже, суд визнав здійснення спадкодавцем власноручного запису у заповіті (арк. 36 спр. № 761/17993/14-ц) та (арк. 100 спр. № 761/1421/14-ц).

Тобто, за змістом власноручного запису у заповіті ОСОБА_4 стверджувала, що заповіт, який прочитаний вголос, відповідає її волі.

Отже, при вирішенні даної справи № 761/1421/14-ц щодо оспорення заповіту позивачем суд сприймає зазначену обставину, як встановлений факт.

Що стосується посилання позивача на те, що фізичний стан здоров'я ОСОБА_4 на період укладення заповіту вплинув на її поведінку, то, судом за заявою позивача, була призначена судова психіатрична експертиза у висновку якої зазначено:

1.ОСОБА_4, 1937 р.н., на період укладання правочину (жовтень 2010 року) виявляла такі характерологічні особливості та поведінкові прояви, як підвищена емоційна лабільність, вольова імпульсивність, неврівноваженість, мікросоціальна конфліктність, помисливість. Дані індивідуально-психологічні особливості у поєднанні зі стресовими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я (сліпота, рухові обмеження) обумовлювали фізичну та психологічну залежність від тимчасового близького родича, могли призвести до імпульсивності прийняття рішень, до швидких коливань намірів і поточних мотивів діяльності, та відобразитися на поведінці спадкодавця у ситуації укладання правочину;

2. У характері зазначеної ситуації (укладання ОСОБА_4 заповіту щодо квартири 5 жовтня 2010 року) містяться психологічні ознаки проблемного (невільного) волевиявлення, обумовленого індивідуально-психологічними особливостями та станом здоров'я спадкодавця.

Посилаючись на ст.ст. 203, 215, 233, 1257 ЦК України, позивач стверджував, що на період укладання правочину (жовтень 2010 року) у той час, коли він проживав окремо, його мати під впливом тяжких для неї обставин тяжка хвороба, потребувала догляду, підписала заповіт під впливом уваги до неї проявленої відповідачем щодо надання їй допомоги яку вона потребувала, тому її волевиявлення не було вільним.

Як встановлено судом, досліджуючи матеріалами обох справ у судовому засіданні, ухвалою суду за клопотанням позивача у справі, що розглядається (№ 761/1421/14-ц) була призначена судово-психологічну експертизу за матеріалами цивільної справи 761/1421/14-ц, провадження 2/761/227/2016 та цивільної справи № 761/17993/14-ц, провадження 2/761/5477/2014 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу про скасування нотаріальної дії, проведення якої за заявою позивача доручено Українського центру судових експертиз.

У висновку № 1-05/04 від 05 квітня 2014 року ОСОБА_7, як фахівець, психолог зазначав:

1. ОСОБА_4, 1937 р.н., на період укладання правочину (жовтень 2010р.) виявляла такі характерологічні особливості та поведінкові прояви, як підвищена емоційна нестійкість, вольова імпульсивність з коливаннями настрою та намірів, мікросоціальна конфліктність, помисливість, страх залишатися наодинці. Дані індивідуально-психологічні особливості в поєднанні з важкими життєвими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я та необхідності постійної сторонньої допомоги, обумовлювали фізичну та психологічну залежність ОСОБА_4 від тимчасово наближеного родича, могли призвести до імпульсивної мотивації поведінки спадкодавця в ситуації укладання правочину.

2. У характері зазначеної ситуації, а саме підписання ОСОБА_4 05.10.2010р. заповіту, містяться психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення, пов'язаного з негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця (встановлені лікарські психіатричний та соматичні діагнози).

Як зазначалось за клопотанням позивача Ухвалою суду від 15.10.2015року направлені для проведення судово-психологічної експертизи обидві справи та медична документація, а саме медичні карти стаціонарного хворого на ім'я ОСОБА_4 (№3057 та №7529 за 2006 р„ №3034 та №6890 за 2007 рік (4 ш.); копія виписки з центру МСЕК в м. Києві стосовно ОСОБА_4 за 2006 р. (З арк.). На вирішення експертизи поставлено наступні питання:

1. Які характерологічні особливості виявила ОСОБА_4 1937 року народження на період укладення правочину (жовтень 2010 року)?

2. Чи містяться у характері зазначеної ситуації (укладання заповіту щодо квартири 05.10.2010 року) психологічні ознаки проблемного волевиявлення, обумовленого станом здоров'я та індивідуально-психологічними особливостями ОСОБА_4?

У висновку зазначено, що психологічна експертиза проводилась на підставі наданих матеріалів цивільних справ як посмертна (підекспертна особа, заповідач ОСОБА_4, померла в 2013 році).

За результатами проведеного аналізу наданих матеріалів той же ОСОБА_7 як судовий експерт, надав висновки, які були ним надані як фахівцем за приватною заявою позивача до звернення з даним позовом до суду:

1. ОСОБА_4 на період укладання правочину (жовтень 2010 року) виявляла такі характерологічні особливості т поведінкові прояви, як підвищена емоційна нестійкість, вольова імпульсивність з коливаннями настрою та намірів, мікросоціальні конфліктність, помисливість, страх залишатись наодинці. Дані індивідуально-психологічні особливості у поєднанні з важкими життєвими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я та необхідності постійної сторонньої допомоги, обумовлювали фізичну та психологічну залежність ОСОБА_4 від тимчасово наближеного родича, могли призвести до імпульсивної мотивації поведінки спадкодавця в ситуації укладення правочину.

2. У характері зазначеної ситуації, а саме підписання ОСОБА_4 05.10.2010р. заповіту, містяться психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення, пов'язаного з негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця (встановлені лікарські психіатричний та соматичний діагнози).

Досліджуючи матеріали справ та медичну документацію що надійшла із лікарень: медичні карти стаціонарного хворого на ім'я ОСОБА_4 (№3057 та №7529 за 2006 р„ №3034 та №6890 за 2007 рік (4 ш.); копія виписки з центру МСЕК в м. Києві стосовно ОСОБА_4 за 2006 р. (З арк.) суд приймає викладені у запереченнях представника відповідача посилання на те, що в розділі «Аналіз матеріалів, наданих на судово-психологічне дослідження» експерт вибірково викладає зміст кожного із наданих документів, зокрема медичних карток та виписок щодо стаціонарного хворого ОСОБА_4 При цьому допускається експертом однобокість та вибірковість викладеного аналізу. оскільки серед проаналізованих медичних документів в тому числі були і картки МКСХ №6930, №6364, №6003, №7079, №4014 з ДКЛ №2 ст. Київ ДТГО ПЗЗ, копії яких були додатками до Позовної заяви та текст яких можна порівняти із викладеним аналізом експерта. Крім того, з наданих додаткових матеріалів, зокрема медичної картки стаціонарного хворого №3057/303, вбачається, що під час лікування хвора була оглянута психіатром 27.04.2006р. та орієнтування усіх виглядів збережене, гострих психічних розладів не виявлено.

На упередженість та однобокість аналізу експерта, викладеному у Висновку, звернуто увагу на те, що експерт по кожній з цих довідок зазначив вище факти, які вказують на «психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення». При цьому по кожній із вказаних довідок категорично не описаний факт що хвора в неврологічному статусі при надходженні: свідомість ясна, орієнтована правильно.

Крім того, з наданих додаткових матеріалів, зокрема медичної картки стаціонарного хворого №3057/303, вбачається, що під час лікування хвора була оглянута психіатром 27.04.2006р. та орієнтування усіх виглядів збережене, гострих психічних розладів не виявлено.

Також встановлено, що Висновок судового експерта експерт ОСОБА_7 грунтуєтья на висновку фахівця-психолога від 14.01.2014 р. ОСОБА_7, який експерт скопіював у обох розділах висновку, які є майже ідентичними. Крім того посилається на письмові пояснення подруг та знайомих померлої ОСОБА_4, оскільки вони не можуть бути допустимим доказом, адже суперечать вимогам ст. 63, 180 ЦПК України.

Отже, висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтується на припущеннях тим самим не виключає спроможність особи, яка вчинила правочин, розуміти значення своїх дій та керуватися ними при їх вчиненні

Згідно із ч.6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Як зазначено у ч.7 цієї статті незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Таким чином, суд визнає, що експертом ОСОБА_7 було підтверджено його ж висновок як фахівця, наданий 14.01.2014 року на запит позивача до подання позову до суду, що сприймається судом як упередженість при проведенні судової експертизи.

Судом також прийнято до уваги щодо відносин між померлою та її дочкою і внуком, зокрема не підтвердження доводів позивача, що донька - ОСОБА_3 та онук - Відповідач не піклувались про бабусю, суду надані позивачем копії квитанцій про оплату комунальних послуг. Крім того представник встановлено, що позивач не приймав участі у організації поховання матері, а фінансово надав сестрі 1000 грн. в борг, який йому ОСОБА_3 вже повернула. Організацією та оплатою поховання займалась ОСОБА_3 і на доказ цього долучені документи .

Оцінюючи вищевикладені обставини, суд вважає волевиявлення спадкодавця ОСОБА_4 було вільним і відповідало її внутрішній волі.

За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього ж Кодексу. Положеннями ч.4 ст.59 цього ж Кодексу передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про недоведеність доводів позивача про відсутність волевиявлення заповідача на складання заповіту а також те, що складання заповіту не відповідало її внутрішній волі. Не надано позивачем відповідних доказів щодо його посилань на те, що вплив тяжких обставин та відсутність волевиявлення у ОСОБА_4 під час складання вказаного заповіту свідчить наступне її перебування у лікарнях протягом 2002 по 2010 роки, оскільки на період, коли було вчинено заповіт суд вважає немає підстав вважати наявність обставин, які можуть бути віднесені до тяжких обставин, що вплинули на волю спадкодавця ОСОБА_4, тобто на її волевиявлення під час складання вказаного заповіту.

Виходячи із наведеного, суд дійшов висновку, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Головне управління юстиції м. Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним слід відмовити.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 203, 215, 233, 1257 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 50, 57, 58, 59, 60, 61, 63, 88, 147, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 223 ЦПК України, суд, в и р і ш и в :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Головне управління юстиції м. Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя: Малинников О.Ф.