ЗОЛОЧІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 622/215/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 року

Золочівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого: судді Шабас О.С.

за участі секретаря: Бойко І.О.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Золочівського районного суду Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача приватного сільськогосподарського підприємства "ПАТРІОТ", третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_2, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

В С Т А Н О В И В :

18 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з вищевказаним позовом, в якому просив визнати договір оренди земельної ділянки між ним та ПСП «Патріот» недійсним, скасувати його державну реєстрацію та стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог представники позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що діяли на підставі доручення, вказували, що між ОСОБА_1 та ПСП «Патріот» у 2009 році, строком на 10 років, укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,1350 га на умовах платного строкового використання. Вказаний договір після укладення не пройшов державної реєстрації, водночас сторони 14 жовтня 2009 року підписали акт прийому-передачі ділянки. Проте згодом позивач забажав самостійно обробляти вказану земельну ділянку, та сторони уклали ще один договір обміну земельними ділянками від 17 квітня 2012 року, відповідно до якого сторони домовилися, що передана раніше земельна ділянка залишається у оренді ПСП «Патріот», але останнє виділяє позивачу іншу ділянку на двох із ОСОБА_5 площею 9,9323 га єдиним масивом. Проте у 2015 році відповідач без пояснення причини, та не дивлячись на заперечення позивача, зареєстрував у Держземагенстві первинний договір оренди земельної ділянки між сторонами, в звязку з чим позивач вважав договір оренди земельної ділянки недійсним. Представники також зауважили, що відповідачем не здійснюються позивачу виплати відповідно до умов первинного договору оренди.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити позов з наведених мотивів.

Представник відповідача ОСОБА_6 у судовому засіданні проти позову категорично заперечувала, пояснила, що оскільки договір оренди між ПСП «Патріот» та ОСОБА_1 не пройшов державну реєстрацію, сторони не мали права приступати до використання земельної ділянки та укладення подальших угод. Одночасно вказала, що договір від 17 квітня 2012 року також підлягав державній реєстрації, водночас до цього часу вона не проведена, що вказує на те, що права та обовязки сторін за цим договором ще не виникли. Крім того, зауважила, що небажання позивача здійснювати реєстрацію договору не впливає на його дійсність при укладенні, в звязку з чим підстави для визнання даного правочину недійсним відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_7 проти позову заперечував, одночасно просив про застосування строків позовної давності до вимог про визнання правочину недійсним.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

14 жовтня 2009 року ОСОБА_1 та ПСП «Патріот», в особі директора ОСОБА_7, підписали договір оренди земельної ділянки строком на 10 років. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передав в оренду земельну ділянку площею 5,1350 га, що знаходиться на території Писарівської сільської ради Золочівського району Харківської області, та належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХР №084895 від 08 вересня 2004 року. 28 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_2 проведено державну реєстрацію вказаного договору оренди.

17 квітня 2012 року ОСОБА_4 та ПСП «Патріот», в особі директора ОСОБА_7, підписали договір, про те, що згідно протоколу жеребкування від 20 березня 2003 року земельна ділянка ОСОБА_1 площею 5, 1350 га та ОСОБА_5 залишаються в оренді даного підприємства, а ОСОБА_4 (довірена особа) згідно заяв від 27 квітня 2011 року ОСОБА_5, від 08 вересня 2011 року ОСОБА_1 на вихід із ПСП «Патріот» виділено площу в кількості 9, 9323 га єдиним масивом. Договір відмітки про державну реєстрацію не містить (а.с.7-12).

Згідно з наданими податковими деклараціями про майновий стан і доходи та відомостей з центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів ОСОБА_1, останній не отримував доходу (орендної плати) від ПСП «Патріот» з 2012 року по четвертий квартал 2015 року. Відповідачем, в свою чергу, надано відомості про отримання позивачем виплат за оренду земельної ділянки.

Відповідачем надано ряд доказів здійснення витрат на обробку усіх земельних ділянок, що перебувають в оренді ПСП «Патріот», проте суд визнає дані докази неналежними, так як вони не стосуються предмету доказування у цьому спорі.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Земельного та Цивільного Кодексів України, Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «Про оренду землі» від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV.

Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 203 ЦК України встновлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 204 цього ж кодексу закріплює презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 215 ЦК України перелічує підстави недійсності правочину. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 6 Закону України від 6 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, Законом № 161-XIV та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а ст. 126 цього Кодексу встановлюється порядок оформлення речових прав на земельну ділянку відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV).

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), а саме п. 2 ч.1 ст. 4 встановлює, що державній реєстрації підлягає право постійного користування та право оренди земельної ділянки. Стаття 9 цього ж Закону передбачає, що державним реєстратором прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому цим Законом, є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Стаття 4-2 цього ж Закону встановлює особливості державної реєстрації похідних речових прав на земельні ділянки сільськогосподарського призначення, право власності на які виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року. Так, державна реєстрація похідного речового права на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, право власності на яку виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку (крім випадків, коли право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, поданої власником чи набувачем відповідного похідного права, або уповноваженою ними особою, з урахуванням положень статті 16 цього Закону.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання вимог закону в момент вчинення правочину. Порушення умов договору може бути підставою для його розірвання, а не визнання недійсним (ст. 651 ЦК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказує, що в даний час відповідач з невідомих причин здійснив реєстрацію первинного договору оренди земельної ділянки, укладеного між ними 14 жовтня 2009 року, в той час, як позивач вже не бажає передавати в оренду належну його земельну ділянку, в звязку з чим, на його думку, даний договір є недійсним, в якості ще одного доводу недійсності правочину позивачем надано докази систематичної несплати орендної плати за договором оренди.

Проте за змістом наведених норм державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору й до дня ухвалення судом судового рішення свідчить про правомірне, договірне використання відповідачем спірної земельної ділянки відповідно до зазначених норм.

В той час, як реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Прохання учасника правочину не здійснювати реєстрацією раніше підписаного ним договору не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному ч.3 ст.203 та ч.1 ст.215 ЦК України). Вказані підстави щодо систематичності несплати орендної плати є підставою для розірвання договору, проте не для визнання його недійсним.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем в ході розгляду справи не надано доказів недійсності договору оренди земельної ділянки між ОСОБА_1 та ПСП "ПАТРІОТ" в момент його укладення, суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись вказаними положеннями норм матеріального закону та ст.ст. 10,11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Харківської області через Золочівський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя: О.С. Шабас