Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/1373/15-ц Головуючий у 1-й інст. Вачко В. І.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді : Коломієць О.С.

суддів: Жигановської О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості по депозитному договору, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року позивач звернулась до суду із вказаним вище позовом, в якому зазначила, що 03.03.2014р. між сторонами було укладено депозитний договір №SAMDNWFD300 (стандарт на 12 місяців). При відкритті депозитного рахунку вклад складав 5389,10 дол., капіталізація відсотків по депозиту станом на 04.01.2015 р. склала 5865,67 дол. США. Бажаючи закрити депозитний рахунок та зняти всю суму з відсотками, позивач 04.03.2015 р. звернулась до банку з відповідною заявою, на яку 18.03.2015 р. отримала письмову відповідь про те, що дію депозитного договору було автоматично продовжено з 06.03.2015р.

28.03.2015р. ОСОБА_3 виплатив позивачці кошти в гривневому еквіваленті в сумі 124962,00 грн. по курсу 21,00 грн. за 1 долар США. Оскільки на момент виплати офіційний курс НБУ складав 23,50 грн., сума виплачених коштів мала складати 137843,00 грн. В звязку з чим позивач просить стягнути невиплачену заборгованість по депозитному договору в розмірі 12881,00 грн., 3% річних від простроченої суми 4135,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 40000,00 грн.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач провів виплату депозиту відповідно до пп.7 п.6 Постанови НБУ від 03.03.2015р. № 160, яка є обовязковою для виконання, за курсом купівлі іноземної валюти, встановленому в Приватбанку, у разі дострокового повернення депозиту (вкладу), тому вимоги позивача про стягнення заборгованості по депозитному договору та 3% річних визнав безпідставними. В задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди, суд відмовив, виходячи з недоведеності позивачем неправомірності дій відповідача, а відтак відсутності причинного звязку між неправомірними діями та завданою моральною шкодою.

Проте повністю погодитись із такими висновками суду не можна.

Судом встановлено, що 03.03.2014 р. між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений депозитний договір №SAMDNWFD300 «Стандарт» на суму 5392,10 дол. США строком на 12 місяців, до 03.03.2015 р. включно (а.с.4).

04.03.2015 року позивач разом із своїм сином та представником звернулась до Овруцького відділення Приватбанку з вимогою про поверненням всієї суми вкладу у іноземній валюті. Дана обставина не заперечувалась представником відповідача, а також була підтверджена показами свідків як зі сторони позивача, так і відповідача. Проте, даний вклад не було виплаченого через небажання позивачем одержувати гроші в іноземній валюті частинами з розрахунку не більше 15000 грн. в еквіваленті щоденно, згідно з обмеженнями введеними постановою НБУ № 160 від 03.03.2015 року.

Крім того, 04 березня 2015 року позивач звернулась до відповідача із письмовою заявою про розірвання депозитного договору та виплату всієї суми вкладу у іноземній валюті, яка була отримана ПАТ КБ «ПриватБанк» 06 березня 2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.5-7).

18 березня 2015 року Банк у своєму листі, на вказану письмову вимогу позивача, відмовив останній у виплати всієї суми вкладу у іноземній валюті з тих мотивів, що 06.03.2015 року термін дії депозитного договору було автоматично продовжено (а.с.9-10).

З банківської виписки по депозитному рахунку вбачається, що 04 березня 2015 року кошти в сумі 5947,81 дол. США з депозитного рахунку позивача ОСОБА_3 були переведені на вклад «до запитання», а 06.03.2015 року Банк перерахував всю суму з вкладу «до запитання» в розмірі 5947,81 дол. США на депозит того ж найменування у звязку з продовженням терміну дії договору на новий строк (а.с.145).

ОСОБА_3 на наступні вимоги позивачки від 20.03.2015р., 26.03.2015р., повернув останній 28.03.2015 р. кошти в гривневому еквіваленті 124962,00 грн. (а.с.146) за курсом Приватбанку 21,00 грн. за долар США, відповідно до пп.7 п.6 Постанови НБУ від 03.03.2015р. № 160 у звязку із достроковим розірванням депозиту (вкладу), який автоматично було продовжено на новий строк 06.03.2015 року (п.7 Договору).

Проте позивачка вважає, що їй повернута не вся сума, оскільки згоди на продовження строку дії договору вона не висловлювала, після закінчення строку дії договору звернулась до ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів, а тому сума депозитного вкладу в гривневому еквіваленті, з урахуванням офіційного курсу НБУ станом на 28.03.2015р. 1 дол. США - 23,50 грн., повинна становити 137843,00 грн.

Так, згідно ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно положень ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобовязаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Договір відповідно до ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

У ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Пунктом 6 Депозитного договору передбачено, що по закінченню строку вкладу Банк перераховує грошові кошти з депозиту на вклад клієнта «до запитання». Якщо протягом трьох календарних днів після надходження грошей на вклад «до запитання» вкладник не забирає суму вкладу чи його частину, то Банк перераховує всю суму чи її частину з вкладу «До запитання»» на даний депозит; продовження вкладу відбувається без оформлення додаткових угод до договору.

Пунктами 2.2.1.10, 2.2.1.10.1 Умов та правил надання банківських послуг, які діяли станом на 01.03.2014 року, передбачено, що у разі, якщо після закінчення терміну депозиту вклад не витребуваний Клієнтом, Клієнт доручає банку перерахувати кошти з депозиту на вклад «до запитання» Клієнта. Якщо після закінчення 3-х календарних днів після надходження коштів на вклад «до запитання» сума вкладу або його частина не витребувана Клієнтом, Клієнт доручає банку перерахувати всю суму з вкладу «до запитання» на депозит того ж найменування і терміну, з якого раніше кошти надійшли на вклад «до запитання».

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач по закінченню 03.03.2015р. строку дії договору, протягом трьох днів після надходження коштів на вклад клієнта «до запитання», у встановлений законом термін, а саме 04.03.2015 року, звернулась до ОСОБА_3 із вимогою про повернення суми вкладу із процентами, чим засвідчила свої наміри про закінчення (розірвання) дії договору.

Таким чином, Банк зобовязаний був повернути позивачу вклад в розмірі 5947,81 дол. США у звязку із закінченням встановленого договором строку, а не вважати його автоматично продовженим на новий термін. Крім того, небажання позивача отримувати вклад частинами не свідчить про надання згоди на автоматичне продовження дії депозитного договору на новий строк.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_3 по перерахуванню 06.03.2015 року всієї суми депозиту з вкладу «до запитання» на депозит того ж найменування з автоматичним продовженням терміну дії депозитного договору не відповідали волі позивача, Умовам договору та вимогам Закону.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб.

Згідно з пп.10 п.6 постанови Національного банку України від 03.03.2015 року № 160 «Про регулювання ситуації на грошово-кредитному ринку та валютному ринках України», яка була чинною з 04.03.2015 року по 03.06.2015 року, уповноважені банки мають право достроково повертати вклади, залучені в іноземній валюті за всіма типами договорів, крім вкладів, залучених з видачею іменних ощадних (депозитних) сертифікатів зі строком їх обігу не менше шести місяців, у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти уповноваженого банку на день проведення операції.

Як було встановлено під час розгляду справи, дії ОСОБА_3 по автоматичному продовженню дії депозитного договору були безпідставними, оскільки термін дії договору закінчився 03.03.2014 року і позивач не висловлювала своє бажання на автоматичне його продовження. Відтак, висновок суду про те, що відповідач правильно 28.03.2015 року провів виплату коштів позивачу з її депозитного рахунку в гривневому еквіваленті 124962,00 грн. (а.с.146) за курсом Приватбанку 21,00 грн. за долар США, відповідно до пп.7 п.6 Постанови НБУ від 03.03.2015р. № 160, у звязку із достроковим розірванням депозиту (вкладу), який Банк вважав автоматично продовженим на новий строк 06.03.2015 року, є помилковим.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційний курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором.

Згідно положень пп.5,10 п.6 Постанови НБУ від 03.03.2015р. № 160, яка є обовязковою для виконання, банки зобовязані обмежити видачу готівкових коштів у національній валюті через каси та банкомати в межах до 150000 грн. на добу на одного клієнта; уповноважені банки зобовязані обмежити видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку.

Офіційний курс валюти НБУ станом на 28.03.2015 року (день виплати позивачу депозиту) становив 23,51 грн. за 1 дол. США.

Таким чином, оскільки позивач погодилась на повернення вкладу в національній валюті, а тому банк зобовязаний був на день платежу - 28.03.2015 року, виплатити кошти з її депозитного рахунку в гривневому еквіваленті по курсу НБУ в розмірі 139833,01 грн. (з розрахунку : 5947,81 дол. США х 23,51 грн.). ОСОБА_3 провів виплату позивачу коштів в розмірі 124962,00 грн, а тому заборгованість по депозитному договору позивача складає 14871,01 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача по стягнення курсової різниці по депозитному договору за офіційним курсом НБУ узгоджується з фактичними обставинами справи, що мають місце і наведені у заяві, відповідає вимогам закону та підлягає до задоволення, в межах заявлених позовних вимог, на суму 12881 грн.

Разом з тим, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено під час розгляду справи, позивач починаючи з 04.03.2015 року неодноразово зверталась до банку з вимогами про повернення депозитного вкладу в іноземній валюті в повному обсязі одним платежем.

Проте, з 04.03.2015 року діяла постанови Національного банку України від 03.03.2015 року № 160 «Про регулювання ситуації на грошово-кредитному ринку та валютному ринках України», яка обмежувала видачу (отримання) готівкових коштів в іноземній валюті з поточних і депозитних рахунків клієнтів через каси та банкомати в межах до 15000 гривень на добу на одного клієнта в еквіваленті за офіційним курсом Національного банку (пп.10 п.6. Постанови).

Таким чином, банк мав право видати позивачу готівкові кошти з депозитного вкладу в іноземній валюті в межах до 15000 грн. на добу, на що позивач не погоджувалась. Виплативши за згодою позивачу 28.03.2015 року кошти з її депозитного рахунку в гривневому еквіваленті, порушень свого грошового зобовязання, у відповідності до ст.625 ЦК України, Банк не допустив. А тому, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання є безпідставними.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання відшкодування моральної шкоди допускається, якщо такі наслідки передбачені законом або договором.

Укладений між сторонами договір не передбачає відшкодування моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, вимоги про відшкодування моральної шкоди за порушення зобовязання задоволенню не підлягають, оскільки депозитним договором таке відшкодування не передбачено, крім того позивач у встановленому законом порядку не довела заподіяння їй вказаної шкоди.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по депозитному договору, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору при подачі позову в розмірі 243,60 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 267,96 грн., а всього 511,56 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 24 грудня 2015 року в частині стягнення заборгованості по депозитному договору, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання скасувати, ухваливши нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість по депозитному договору в розмірі 12881 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в розмірі 511 грн. 56 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: