Справа № 450/719/15 Головуючий у 1 інстанції: Данилів С.О.
Провадження № 22-ц/783/5301/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Ніткевича А.В., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою та виселення, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено частково. Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним. Зазначає, що ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд керувався ч.3 ст.116 Житлового кодексу України, якою передбачено, що особи, які самоправно зайняли жиле приміщення виселяються без надання їм іншого жилого приміщення, а також ст.321 ЦК України де зазначено, що право власності є непорушним. Однак такий висновок суду на думку апелянта є помилковим. Звертає увагу , що суд першої інстанції не врахував того, що у спірну квартиру вона вселилась зі згоди позивача як його дружина та проживали в ній як сім»я до 2004 року. В 2004 році позивач забрав свої речі та пішов проживати до своєї першої дружини, а вона залишилась там проживати разом з своїм сином, де проживає і досі, оскільки іншого житла немає. Вважає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням, оскільки частина 4 ст.156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім»ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Вказує, що позивач ввів суд в оману, стверджуючи, що вона вселилась у спірну квартиру самовільно. Крім цього, такі твердження позивача спростовані рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.11.2013 року, яке набрало законної сили, де у мотивувальній частині встановлено, що суд вважає доведеним факт , що за згодою ОСОБА_2 як власника квартири з 1994 року проживала дружина ОСОБА_3, яка користувалась та користується до даного часу цим житловим приміщення. Зокрема, ОСОБА_3 вселилась у дану квартиру та проживала в ній до розлучення на законних підставах(як дружина власника), а факт припинення подружніх відносин з власником квартири не позбавляє її права користування даним житловим приміщенням. Звертає увагу, що в позовній заяві позивач не посилався на вимоги ч.3 ст.116 ЖК України, а відтак вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог. Враховуючи наведенні обставини просить рішення суду в частині виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Матеріалами справи та судом встановлено, що з 1992 року по вересень 2011 року сторони по справі перебували у шлюбі.

У 1994 році позивач ОСОБА_2 набув право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 шляхом безоплатної приватизації згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок). (а.с.21), виданим 06.03.2000 року Львівським ОБДК БТІ та ЕО.

Згідно з довідкою про склад сім»ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб №90 від 24.01.2014 року, виданою Чишківською сільською радою зазначено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та зареєстровані ОСОБА_2 як власник, ОСОБА_4 - його дочка, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 -онуки.

Судом першої інстанції встановлено та відповідачка ОСОБА_3 підтвердила в суді апеляційної інстанції, що у спірну квартиру вселилася у 1994 році як дружина позивача ОСОБА_2 разом із своїм сином від першого шлюбу ОСОБА_7. В квартирі проживає без реєстрації, син ОСОБА_7 тимчасово відсутній, однак іншого житла немає. З часу вселення у спірну квартиру позивач ОСОБА_2 не надавав своєї згоди на дозвіл на реєстрацію її та її сина у квартирі а тому зареєструвала своє місце проживання у АДРЕСА_2

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_4 суд виходив із вимог статті 321 ч.1 ЦК України, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачка ОСОБА_3 неодноразово зверталася в суд з різними позовами: про визнання права на користування житловим приміщенням, про визнання приватизації недійсною та визнання права власності. Рішеннями Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2009 року залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 червня 2010 року, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 червня 2014 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Рішення суду набрали законної сили.

Відповідно до статті 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, доводи відповідачки у апеляційній скарзі про те, що вона вселилася у спірну квартиру як член сім»ї позивача, що іншого житла немає, не спростовують висновків суду.

Відповідно до статті 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність рішення суду є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в і д х и л и т и .

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

Т.І.Приколота