Справа № 545/1790/16-ц
Провадження № 2/545/796/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2016 р.Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Кіндяк І.С.

за участі секретаря Блажієвської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення борг за договором позики та процентів за користування позикою в зв»язку з не виконанням грошового зобовязання, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Полтавського районного суду з позовом до відповідача про стягнення борг за договором позики та процентів за користування позикою в зв»язку з не виконанням грошового зобовязання, посилаючись на те, що 27.12.2013р., відповідач отримав від позивача у позику 20000 грн., із строком повернення до 27.06.2014 року, в підтвердження чого написала власноручно розписку. Проте до вказаної дати відповідач за договором позики отримані кошти не повернула.

Позивач просила суд: стягнути з відповідача заборгованість за користування позикою станом на 05.04.2015р., на загальну суму - 48862.44 грн., що складається з: основного боргу - 20000 грн.; 3 % річних 1362 грн., пеня за прострочення зобовязань 14938.64 грн., інфляційне збільшення боргу 12561.80 грн.

В судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву, у якій позов підтримав повністю та просив розглянути справу без її участі на підставі наявних у ній доказів, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач, в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки та її поважність, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України.

Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, за згодою позивача, проводиться заочний розгляд справи.

Враховуючи подану заяву, повторну неявку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

В судовому засіданні встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідно до розписки від 27.12.2013 року, боржник ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 у борг 20000 грн., строком на 6 місяців та зобовязалась повернути вказану суму в умовлений термін, а саме: 27.06.2014р. (а.с.6).

Суд вважає, що між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем: ОСОБА_2, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України склалися зобов'язальні правовідносини з приводу позики грошей, тобто грошові зобов'язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Як встановлено, позивач ОСОБА_1 виконала умови договору позики надавши відповідачу ОСОБА_2, 27.12.2013р. позику в розмірі 20000 грн. строком на 6 місяців з кінцевим строком повернення до 27.06.2014р., однак відповідачі порушила умови договору позики не виконавши зобовязання щодо повернення отриманих коштів в борг у встановлений розпискою строк.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

В звязку з не виконанням зобовязань за Договором позики відповідач ОСОБА_2, станом на 05.04.2016р. перед позивачем має заборгованість на загальну суму 48565.44 грн., яка складається з наступного:

-20000.00 грн. - основного боргу;

-3 % річних 1065.00 грн.,

-Пеня ( відповідно до подвійно ставки НБУ -648 днів) за прострочення зобов»язань 14938.64 грн.,

-інфляційне збільшення боргу 12561.80 грн., що підтвердужється розрахунком заборгованості (а.с.10-12).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом.

Згідно до ст.615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Згідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Враховуючи правовий висновок , що міститься в постанові від 18 вересня 2013р. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Суд, всебічно, повно та обєктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення суми позики, інфляційних втрат, 3-х відсотків річних, пені, посилаючись на договір позики та норми чинного законодавства, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю, а саме: згідно розрахунку заборгованості сума 3% річних становить 1065.00 грн., однак позивачем заявлено до стягнення 1362.00 грн., що не знайшло свого підтвердження, тому загальна сума до стягнення з боржника на користь позивача буде становити - 48565.44 грн.

Відповідно вимог ст. 215 ЦПК України, суд при винесенні рішення зобовязаний вирішити питання розподілу судових витрат по справі, згідно ст. 84, 88 ЦПК України та підлягають стягнення з відповідача.

При зверненні до суду, позивач загалом просила стягнути з відповідача на її користь 48862.44 грн. Суд прийшов до висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в сумі 48565.44грн. Таким чином, позовні вимоги задовольняються на 99.4% (48565.44х100:48862.44=99.4).

Отже, судові витрати підлягають стягнення з відповідача пропорційного до розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 526, 527, 530, 625, 1046-1048, ЦК України, ст.ст. 10-13, 79, 84, 88, 212-215, 224-226, 292 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка складається з наступного:

- 20 000.00 грн. основного боргу;

- 1 065.00 грн. 3 % річних;

- 14 938.64 грн. пені ( відповідно до подвійно ставки НБУ -648 днів) ;

- 12 561.80 грн., інфляційне збільшення боргу

всього - 48565.44 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір в розмір 547.20 грн.

В іншій частині вимог відмовити за безпідставністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області через Полтавський районний суд протягом 10 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя Полтавського районного суду І.С. Кіндяк