Провадження №2/521/3373/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Плавича І.В.,

при секретарі - Агафоновій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до МПП «Фірма «Істамбул» про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до МПП «Фірма «Істамбул» про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову сторона позивача вказує, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 - з одної сторони, та МПП «Фірма «Істамбул» - з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові МПП «Фірма «Істамбул» грошову суму в розмірі 124900,00 гривень, яку останнє у повному обсязі зобов'язалось повернути до 30 грудня 2014 року.

Однак як зазначає позивач, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, до теперішнього часу МПП «Фірма «Істамбул» суму позичених грошей не повернуло, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду.

Цивільна справа вже розглядалась судом. Так, згідно заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2016 року заявлений позов був задоволений. Але за заявою сторони відповідача МПП «Фірма «Істамбул» ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 14 квітня 2016 року вказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. При новому розгляду справи заявлені вимоги та правове обґрунтування позову не змінювались.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, але від представника особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст.158 ч.2 ЦПК України.

Представник відповідача МПП «Фірма «Істамбул» у судове засідання не з'явився, підприємство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи, причини нявки суду не відомі, від сторони надходили заперечення проти заявленого позову.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові докази, представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову - виходячи з наступного.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 - з одної сторони, та МПП «Фірма «Істамбул» - з іншої сторони, був укладений договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_1 передав позичальникові МПП «Фірма «Істамбул» грошову суму в розмірі 124900,00 гривень, яку останнє у повному обсязі зобов'язалось повернути до 30 грудня 2014 року.

Проте, як свідчила сторона позивача, відповідач до теперішнього часу суму позики не повернув.

Відповідно до ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 1046 ч.ч.1,2 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Разом з тим, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З урахуванням даних норм закону, а також на підставі встановлених фактів по справі, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли позикові правовідносини, що підтверджується змістом договору.

Згідно положень ст. 1049 ч.ч.1,3 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вказує ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ч.ч.1,2 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановив суду, відповідач до теперішнього часу основного зобов'язання не виконав.

Згідно ст. 612 ч.1 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до ст. 614 ч.1 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позичальник прострочив виконання зобов'язання з повернення суми позики.

Відповідно до ст. 1050 ч.1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ч.ч.1,2 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як наводить ст. 534 ч.1 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Зважаючи на таку регламентацію виниклих між сторонами по справі правовідносин, суд погоджується з позицією позивача, що основна сума боргу становить 124900,00 гривень.

Заявляючи вимоги про стягнення з боржника основної суми боргу з урахуванням трьох процентів річних та пені за весь період прострочення виконання зобов'язання, позивач представив суду відповідні розрахунки, з якими суд погоджується та вбачає їх обґрунтованими.

При новому розгляді справи суд звернув увагу, що на підставі постанови Господарського суду Одеської області від 22 вересня 2015 року по справі №916/2231/13, МПП «Фірма «Істамбул» визнано банкрутом. Однак як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання перед ОСОБА_1 виникли у МПП «Фірма «Істамбул» 24 січня 2013 року та ОСОБА_1 є кредитором МПП «Фірма «Істамбул».

Загальна сума боргу МПП «Фірма «Істамбул» становить 147012,44 гривень, з яких: 124900,00 гривень - основна сума боргу; 3685,41 гривень - три проценти річних за весь час прострочення; 18427,03 гривень - пеня за весь час прострочення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Таким чином, у зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору, суд вважає обґрунтованим стягнути з МПП «Фірма «Істамбул» на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 1470,12 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1 до МПП «Фірма «Істамбул» про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити.

Стягнути з МПП «Фірма «Істамбул» на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 24 січня 2013 року з урахуванням трьох процентів річних та пені - у загальному розмірі 147012,44 гривень.

Стягнути з МПП «Фірма «Істамбул» на користь держави суму неоплаченого судового збору - у розмірі 1470,12 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: