Провадження № 22-ц/780/1394/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 16.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у розмірі 375 746 грн. 70 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 липня 2009 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу 10 000 доларів США строком на п'ятнадцять місяців. Рішенням суду від 20 червня 2012 року, яке набрало законної сили, на користь ОСОБА_2 стягнуто основну суму боргу, проценти та суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції за договором позики. Зазначене рішення станом на 23 вересня 2015 року відповідачем не виконано, а тому ОСОБА_2 має право на стягнення основної суми боргу за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року за виключенням суми заборгованості, стягнутої на підставі вищевказаного рішення, три відсотки річних та інфляційні збитки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що він не отримував жодних коштів у рамках виконавчого провадження. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач частково погасив заборгованість. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 533 ЦК України, ч. 2 ст. 536 ЦК України та ч. 2 ст. 625 ЦК України та не звернув увагу, що стягнення трьох відсотків річних не було предметом спору під час розгляду справи у 2012 році.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2012 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 92 882 грн. 47 коп., з яких 79 800 грн. - борг за договором позики, 7 215 грн. 25 коп. - проценти за договором позики, 4 947 грн. 60 коп. - сума з врахуванням індексу інфляції за час прострочення боргу та судовий збір у розмірі 919 грн. 62 коп.

03 вересня 2012 року головним державним виконавцем Міщенко Л.М. ВДВС Києво-Святошинського РУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1552/2012, виданого 16 серпня 2012 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 92 882 грн. 47 коп.

Згідно розрахунку, наданого позивачем заборгованість ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 станом на 23 вересня 2015 року становить:

-136 138 грн. 80 коп. сума основного боргу за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року за виключенням суми заборгованості, стягнутої на підставі рішення суду);

-11 144 грн. 73 коп. три відсотки річних;

-137 337 грн. 07 коп. інфляційні збитки від суми неповернутої позики;

-91 126 грн. 10 коп. - проценти за користування чужими коштами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих суду доказів неможливо встановити розмір заборгованості, який існує на даний час та чи виконується відповідачем рішення суду, і в якій частині ним погашена заборгованість.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (стаття 11 ЦК України).

Отже, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, де відповідач повинен сплатити позивачу заборгованість на підставі рішення суду, такий обов'язок слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 92 882 грн. 47 коп. Однак, станом на день звернення до суду з позовом відповідач не виконав зазначене судове рішення. Належні та допустимі докази того, що відповідач частково погашав заборгованість у ході виконавчого провадження, суду не надані.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 надав суду квитанцію на суму 10 000 грн. та квитанцію на суму 4 000 грн. Однак, у вказаних квитанціях не зазначено на виконання якого саме судового рішення були перераховані кошти, оскільки як пояснив відповідач суду у виконавчій службі на виконанні перебувають декілька виконавчих листів відносно ОСОБА_3 як боржника.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_4 має боргові зобовязання перед ОСОБА_2, останній вправі заявляти вимогу про стягнення на його користь трьох відсотків річних та індексу інфляції за весь час прострочення.

Разом з тим, позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У розрахунку інфляційних збитків позивач зазначає, що індекс інфляції у 2013 році становив 0,5 %, у 2014 році 24,9 %, у 2015 році 38,2 відсотки, що разом становить 63,6 %. Однак, у 2014 році індекс інфляції становив 22,5 %, а за період січень-вересень 2015 року 36,3 %. Індекс інфляції за період 2012-вересень 2015 року становить 59,3 %.

Таким чином, на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню інфляційні збитки у розмірі 55 450 грн. 83 коп. (59,3%*92 882,47).

В силу ст. 625 ЦК України на користь ОСОБА_5 також підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 11 144 грн. 73 коп. ((92 882,47*3%*996)/365).

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Заявляючи вимогу про стягнення основної суми боргу за офіційним курсом НБУ станом на 23 вересня 2015 року за виключенням суми заборгованості, стягнутої на підставі судового рішення від 20 червня 2012 року, а також процентів за користування чужими коштами, позивач не звернув увагу на те, що стягнення основної суми боргу та процентів було предметом розгляду справи № 2-1552/12 і дане питання вирішено судом. Чинним законодавством не передбачено можливість здійснення перерахунку стягнутої судом заборгованості виходячи з курсу долара США.

Термін дії договору позики сплив, а отже позивач більше не має права на відсотки за користування коштами, за виключенням 3% річних в порядку визначеному ст. 625 ЦК України, в якості фінансової санкції за несвоєчасне виконання зобовязань.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав до задоволення позову. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2 три відсотки річних у розмірі 11 144 (одинадцять тисяч сто сорок чотири грн. 73 коп.), інфляційні збитки від суми неповернутої позики у розмірі 55 450 (пятдесят пять тисяч чотириста пятдесят гривень 83 коп.).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір у розмірі 1 358,19 (одна тисяча триста пятдесят вісім грн. 19 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

ОСОБА_6