Справа № 2/489/4/16 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 січня 2016 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Коденко К.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку житлового будинку.

Позивачка вказувала на те, що з серпня 1997 року вони проживали з ОСОБА_7 однією сімєю без укладення шлюбу. Весь цей час вони разом вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, разом виховували її неповнолітнього сина від першого шлюбу, тобто підтримували сімейно-шлюбні стосунки. В період їх спільного проживання 4 вересня 2003 року на імя чоловіка за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу було придбано 37/100 часток житлового будинку, розташованого за адресою: м.Миколаїв, вул. Кобера,37. Право власності на це нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_6 в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації. Це нерухоме майно було оцінено продавцем у 5000 дол. США, що еквівалентно було на час укладення договору 26800 грн. Таким чином продаж майна було вчинено за 26800 грн., з яких 17704 грн. вони передали продавцю ОСОБА_8 до підписання договору, а решту грошей, а саме 9096 грн. зобовязалися виплатити продавцю до 15.09.2003 року. При цьому її особистий внесок складався з 2400 дол. США, що еквівалентно було 12864 грн. та 2000 грн., а всього 14864 грн. Іншу суму у розмірі 11936 грн. вони взяли в борг.

18 жовтня 2003 року вони з ОСОБА_7 одружилися. 3 листопада 2013 року її чоловік ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на придбану ними частку житлового будинку № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві. Спадкоємцями померлого є вона, його мати ОСОБА_6 та діти, відповідачі у справі, ОСОБА_3, ОСОБА_4. Всі вони звернулися до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 Відповідачка ОСОБА_6 відмовилася від спадщини на її позивачки користь.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 37/200 часток житлового будинку по вул.Кобера,37 в м.Миколаєві, визнати за нею право власності на 37/400 часток житлового будинку №37 по вул..Кобера в м.Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Ухвалою суду від 04.12.2014 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено співвласника 63/100 часток житлового будинку ОСОБА_9

В подальшому позивачка уточнила вимоги позову, посилалася на те, що рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2015 року було припинено право власності ОСОБА_9 у спільній частковій власності на 63/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: м.Миколаїв, вул. Кобера,37. Згідно довідки МБТІ від 08.10.2015 року за фактичним станом на час обстеження ОСОБА_7 в цілому належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по вул.Кобера,37 та він є єдиним власником майна за зазначеною адресою. А тому, посилаючись на додатково встановлені вказаним судовим рішенням обставини, позивачка просила суд визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві, визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 3 листопада 2013 року.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги уточненого позову, просили про його задоволення.

Відповідачі та їх представник проти задоволення позову заперечували. Вказували на те, що кошти, за які було придбано спірне майно належали виключно їх батьку ОСОБА_7, а також повністю заперечували факт спільного проживання позивачки та їх батька до укладення ними шлюбу.

Від відповідачки у справі матері ОСОБА_7 - ОСОБА_6 до суду надійшла заява, в якій вона позов ОСОБА_1 визнала, вказуючи на те, що повністю визнає факти і обставини, викладені позивачкою в позові.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 4 вересня 2003 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу 37/100 часток житлового будинку № 37 з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по вул..Кобера в м.Миколаєві, за яким ОСОБА_7 придбав у власність та оформив на своє імя зазначену частку будинку вартістю 26800 грн., з яких 17704 грн. продавець одержала від покупця до підписання цього договору, а решту грошей, а саме 9096 грн. покупець зобовязувався виплатити продавцю до 15.09.2003 року.

Згідно наявної у справі копії заяви ОСОБА_8 приватному нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 від 16.09.2003 року продавець підтвердила отримання нею від ОСОБА_7 грошей в сумі 9096 грн.

18 жовтня 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_7 зареєстрували шлюб.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до розяснень, що містяться у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин щодо будинку), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила ст.ст.22,28,29 КпШС Українив цих випадках не застосовуються.

Згідно із ч.1ст.17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин щодо будинку, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п. 2 ст.17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності лише, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що з 1997 року вони з ОСОБА_7 стали проживати разом однією сімєю. З цього часу вони були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, вели спільне господарство, мали сумісний бюджет, отримували заробітну плату, придбавали за спільні кошти майно, в тому числі житловий будинок № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві.

Так, з умов наведеного договору купівлі-продажу частини будинку № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві слідує, що його придбано за 26800 грн., з яких 17704 грн. продавець одержала від покупця до підписання цього договору, а решта грошей, а саме 9096 грн. покупець ОСОБА_7 виплатив продавцю 16.09.2003 року.

В судовому засіданні при розгляді даної справи були допитані свідки, які підтвердили наступне.

Свідок ОСОБА_11 суду показала, що з позивачкою та ОСОБА_7 знайома у звязку з роботою. Вони тривалий час разом працювали на заводі. У 1994 році позивачка передала їй на зберігання накопичені нею кошти, які вона забрала, коли вони з ОСОБА_7 у 2003 році вирішили купити будинок. Позивачка та ОСОБА_7 стали проживати разом з 1997 року. Вони разом жили на зйомних квартирах як сімя. Будинок по вул..Кобера,37 було придбано за більшу частину коштів, які належали ОСОБА_1, іншу частину ОСОБА_1 і ОСОБА_7 брали в борг, а також ОСОБА_7 брав позику за місцем роботи.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що знає позивачку та ОСОБА_7 по роботі. У 1997 році вони попрохали його перевезти їх на квартиру, яку вони разом винайняли. Потім він неодноразово перевозив їх на інші квартири, які винаймали. Перший раз він перевозив лише речі і посуд. В подальшому вони вже винаймали машину, оскільки мали деякі меблі, телевізор. Також, у 2003 році, він на прохання ОСОБА_1 приходив оглядати будинок по вул..Кобера, 37, який вона підшукала, перед його купівлею. У ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не було всієї необхідної суми на купівлю будинку. При цьому, ОСОБА_1 йому говорила, що у неї є тільки власні кошти біля 3000 дол. США, а у ОСОБА_7 коштів немає. Тому, після того як вони: він, ОСОБА_1 і ОСОБА_7 всі разом порадилися, він надав їм кошти в борг десь біля 1100 - 1200 дол. США для купівлі будинку. Потім пізніше ОСОБА_7 отримав позику і вони взяті в борг кошти йому повернули.

До 1997 року ОСОБА_7 проживав у сімейному гуртожитку, а потім разом з ОСОБА_1 на квартирах.

Будинок оформили на ОСОБА_7, а потім була розмова, що ОСОБА_1 внесла більшу частину коштів, а тому ОСОБА_7 повинен був переоформити його на неї.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що позивачку та ОСОБА_7 знала по роботі. Позивачка та ОСОБА_7 тривалий час проживали по різних квартирах. Коли вони купили будинок, ОСОБА_7 їй говорив, що якби не ОСОБА_1, то вони б його не придбали. Також вона особисто була присутня при оформленні завдатку за будинок. При цьому, кошти продавцю будинку передавала ОСОБА_1. ОСОБА_7 також говорив, що коштів на будинок не достатньо, а тому вони брали кошти в борг у знайомих, а також говорив, що мав намір оформити будинок на ОСОБА_1, оскільки вона надала більшу частину коштів.

Аналогічні покази дали в судовому засіданні свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15, які разом працювали на заводі, зазначивши, що позивачка та ОСОБА_7 проживали з 1997 року як сімя, грошей не вистачало на будинок, позивачка надавала більшу частину коштів, суму, якої було недостатньо, брали в борг у знайомих, а також брали позику.

З наявних у справі довідок про заробітну плату ДП НВКГ «Зоря-Машпроект» від 04.04.2014 року та від 15.09.2014 року, наданих на запит суду, за період з 1997 року по 30.09.2003 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 працювали на даному підприємстві та отримували постійно заробітну плату.

Згідно довідок ДП НВКГ «Зоря - Машпроект» від 08.04.2014 року за № 05/1-2688 та від 15.09.2014 року за № 05/1-7038 у жовтні 2003 року ОСОБА_7 отримав безпроцентну позику у сумі 10000 грн. для придбання житла.

Як слідує з наявних у справі листів ОСОБА_7 своїм родичам від 22.03.2004 та від 22.12.2004 року, він сповіщав про життя своєї сімї, а саме про те, що на заводі він отримав позику у розмірі 10000 грн., яку виплачує, а також сплачує аліменти дітям, повертають борги, живуть на зарплату ОСОБА_1, а його зарплату відкладають на потреби.

За такого, суд вважає, що позивачка довела належними та допустимими доказами свою участь у придбанні спірного майна.

Разом з тим, з наявних у справі копій свідоцтв про розірвання шлюбу вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 перебували, кожен з них, в іншому шлюбі. Шлюб між ОСОБА_7 і його дружиною ОСОБА_16 було розірвано 21 грудня 1993 року. Шлюб між ОСОБА_17 і ОСОБА_1 було розірвано 20 квітня 2000 року.

Таким чином, суд вважає, що відсутні законні підстави вважати встановленим факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_7 однією сімєю з 1997 року по 20.04.2000 року, та вважає його доведеним з 21.04.2000 року, оскільки до 20.04.2000 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_17.

Враховуючи викладене, спірний житловий будинок, як такий, що набутий під час спільного проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_1, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, внаслідок їх спільної праці, як сім'ї, об'єднання їх особистих доходів (заощаджень, заробітної плати, інших коштів) для придбання спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, є об'єктом їх спільної сумісної власності, оскільки наведені докази також вказують на відсутність у сторін спору щодо порядку користування набутим ними майном, в тому числі і спірним будинком, та не було укладено письмової угоди про його інший правовий режим.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 21 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 05.05.2015 року було припинено право власності ОСОБА_9 у спільній частковій власності на 63/100 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: м.Миколаїв, вул.Кобера,37 в м.Миколаєві.

Згідно наданої суду Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.01.2016 року 24.09.2015 року до Реєстру внесено запис про припинення права власності співвласника житлового будинку № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві Бовкунної ОСОБА_18 на 29/100 та 17/50 (всього на 63/100 часток вказаного житлового будинку).

У відповідності до частини 2 статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру, якщо право на майно підлягає державній реєстрації.

Згідно наявної у справі довідки МБТІ від 08.10.2015 року у звязку з припиненням права власності ОСОБА_9 на 63/100 часток житлового будинку №37 по вул.. Кобера в м.Миколаєві за фактичним станом ОСОБА_7 в цілому належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та він є єдиним власником нерухомого майна за вказаною адресою.

За такого, враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку підлягають задоволенню.

З матеріалів справи слідує, що 3 листопада 2013 року ОСОБА_7 помер.

З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк до нотаріальної контори звернулися дружина померлого ОСОБА_1, його донька ОСОБА_3

Донька ОСОБА_7 - ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про те, що вона відмовляється від належної частки спадщини на користь доньки померлого ОСОБА_3

Мати померлого ОСОБА_6 30.04.2014 року направила нотаріусу поштою нотаріально посвідчену заяву від 28.04.2014 року, якою відмовилася від належної їй частки у спадщині на користь дружини померлого ОСОБА_1

В силу ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Таким чином, враховуючи, що частки кожного спадкоємця у спадщині складають 1/8 частку, суд вважає, що за позивачкою слід визнати право власності на ? частку житлового будинку № 37 по вул..Кобера в м.Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 3 листопада 2013 року.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку житлового будинку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м.Миколаєві.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку житлового будинку № 37 по вул. Кобера в м.Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер 3 листопада 2013 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.А. Спінчевська