Справа № 303/3746/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: Куцина М. М.

суддів: Собослоя Г.Г., Бондаренка Ю.О.

при секретарі: Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і Кредит» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси і Кредит» (що є правонаступником ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит», далі - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 15-502/277 від 19.03.2008 року, згідно умов якого Банк надав кредит у сумі 5 000 грн., а позичальник зобов'язався сплатити за користування кредитом 0,0001% річних та погашати заборгованість щомісячно ануїтетними платежами у строк до 18.03.2011 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між Банком і ОСОБА_3 був укладений договір поруки від 19.03.2008 року.

Отримавши кредит, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, а тому за період із 15.04.2010 року по 25.05.2015 року Банк нарахував їй заборгованість у сумі 13 490,83 грн., з яких 640,57 грн. заборгованість за відсотками; 1497,70 грн. заборгованість по комісії; 11 352,56 грн. - пеня.

Посилаючись на дані обставини, Банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 490,83 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30.09.2015 року в задоволенні позову Банку відмовлено.

На дане рішення подав апеляційну скаргу Банк, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов Банку задовольнити.

Зокрема вказує на те, що ОСОБА_2 погашала заборгованість після 18.03.2011 року, тобто після закінчення строку виконання основного зобов'язання, здійснюючи погашення 29.07.2011 року, 27.01.2012 року, 19.07.2012 року, 23.10.2012 року, що свідчить про визнання нею свого боргу та переривання перебігу позовної давності, а тому Банк позовну давність не пропустив.

Представник позивача - Головко В.М. підтримав апеляційну скаргу з мотивів, викладених в ній.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, строк дії кредитного договору закінчився 18.03.2011 року, а тому, позов пред'явлено 22.06.2015 року з пропуском трирічного строку позовної давності.

Проте з таким висновком місцевого суду в повній мірі погодитися не можна.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 15-502/277 від 19.03.2008 року, згідно умов якого Банк надав кредит у сумі 5 000 грн., а позичальник зобов'язався сплатити за користування кредитом 0,0001% річних та погашати заборгованість щомісячно ануїтетними платежами у строк до 18.03.2011 року.

Відповідно до п. 3.3 кредитного договору розмір щомісячного платежу становить 226,39 грн., що сплачується згідно графіку зниження заборгованості (Додаток №1), який є невід'ємною частиною цього договору. Згідно п.п. 3.2, 3.3, 4.3, 4.4, 4.7, 4.8 та Додатку №1 до складу щомісячного ануїтету входять суми на погашення кредиту, сума процентів за користування кредитом та комісійна винагорода, а кінцевим строком їх повернення є 18.03.2011 року.

Отже, сторони встановили строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 18.03.2011 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між Банком і ОСОБА_3 був укладений договір поруки від 19.03.2008 року.

Встановлено, що внаслідок неналежного виконання зобов'язань позичальником, Банк раніше направляв вимогу до позичальника та поручителя про дострокове повернення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором та звертався 26.04.2010 року до суду із заявою щодо видачі судового наказу про дострокове солідарне стягнення із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 6096,00 грн., з яких 2313,39грн. - тіло кредиту; 620,44 грн. - відсотки та комісія; 2662,17 грн. - пеня; 500,00 - штраф.

У результаті судовим наказом судді Мукачівського міськрайонного суду від 27.04.2010 року № 2-н-474/10 таку заяву було задоволено та стягнуто солідарно із ОСОБА_2 і ОСОБА_3 6096,00 грн.

На підставі цього судового наказу державним виконавцем МВ ДВС Мукачівського МРУЮ було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 06.09.2010 року. Однак, 31.03.2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з відсутністю майна у боржника).

В подальшому, ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 27.02.2013 року задоволено заяву Банку та видано дублікат судового наказу № 2-н-474/10, на підставі якого державним виконавцем МВ ДВС Мукачівського МРУЮ знову було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2014 року.

На час розгляду справи судове рішення перебуває на виконанні у МВ ДВС Мукачівського МРУЮ. 31.01.2015 року, державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату ОСОБА_2, з якої утримується 20% щомісячно на погашення суми боргу.

Стосовно пред'явлених вимог Банку до поручителя необхідно вказати наступне.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини) (ч.1, 2 ст. 554 ЦК України).

Встановлено, що у даній справі договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору передбачено, що він діє до повного виконання зобов'язань.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором Банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши 11.12.2009 року повідомлення їм обом про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів (а. с. 7, 8, справа № 2-н-474/10), змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання.

В разі, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк обчислюється від цієї дати (постанова Верховного Суду України від 11.11.2015 року № 6-2056цс15).

Строк виконання заявником умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобов'язань настав, згідно повідомлень Банку, протягом трьох днів з моменту отримання цих повідомлень, тобто 22.12.2009 року (повідомлення отримано поручителем ОСОБА_3 19.12.2009 року) (а.с. 8 зворот, справа № 2-н-474/10)

Перебіг шестимісячного строку для пред'явлення Банком вимог до поручителя розпочався 23.12.2009 року та закінчився 23.06.2010 року. У вказаний проміжок часу Банк пред'явив вимог до поручителя, подавши 26.04.2010 року заяву про видачу судового наказу.

Отже передбачені ч. 4 ст. 559 ЦК України підстави для припинення поруки - відсутні.

Судовий наказ відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розд. II ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі N 6-214цс14).

Заяву про видачу судового наказу Банк подав 26.04.2010 року, тобто із цієї дати перебіг строку позовної давності перервався.

У засіданні в суді апеляційної інстанції позичальниця визнала ту обставину, що здійснювала погашення 29.07.2011 року, 27.01.2012 року, 19.07.2012 року, 23.10.2012 року, які зазначені в наданому Банком розрахунку. Такі погашення боргу за кредитним договором відбулися поза рамками виконавчого провадження з виконання судового наказу від 27.04.2010 року № 2-н-474/10 і свідчать про визнання нею свого боргу та переривання перебігу позовної давності у силу ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Враховуючи вказані обставини, подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 50) та той факт, що позов у даній справі пред'явлено до суду 22.06.2015 року, колегія суддів вважає, що Банк не пропустив трирічний строк позовної давності за вимогою про солідарне стягнення заборгованості по відсотках, збільшений розмір яких разом з іншими складовими щомісячного ануїтетного платежу (передбаченого п. 4.9 кредитного договору) складає 229 грн..

При цьому, перевіряючи наданий Банком розрахунок, колегією суддів встановлено наступне.

Згідно п. 4.9 кредитного договору сторони домовилися, що у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних ануїтетних платежів та/або щомісячних комісійних винагород, за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка у розмірі 36% річних, подальше нарахування процентів проводиться за вказаною процентною ставкою та, відповідно, розмір щомісячного ануїтетного платежу за цим договором становить 229,00 грн.

Відтак, у зв'язку непогашенням/несвоєчасним погашенням позичальником щомісячних ануїтетних платежів у Банку виникло право нараховувати підвищені відсотки, що входять до складу щомісячного платежу, розмір якого у силу п. 4.9 кредитного договору зріс із суми 226,39 грн. до 229 грн..

Встановлено, що судовим наказом від 27.04.2010 року № 2-н-474/10 було задоволено частину вимог Банку, а саме стягнуто достроково у повному обсязі заборгованість по щомісячних ануїтетних платежах у розмірі 2933,83 грн. (згідно Додатку № 1 до кредитного договору це борг за тринадцятьма платежами 2933,83 : 226,39 =13) (а.с. 36, 35), у тому числі тіло кредиту, комісія та відсотки, що обчислені без урахування п.4.9 кредитного договору, виходячи із розміру щомісячного платежу в сумі 226,39 грн.

Отже, вимога Банку про стягнення відсотків у підвищеному розмірі, які входять до щомісячного платежу є обґрунтованою у частині недостягнутої суми у розмірі 33,93 грн. (229-226,39=2,61 грн.; 2,61х13=33,93 грн.).

Разом з тим, беручи до уваги встановлений розмір боргу за відсотками у сумі 33,93 грн. і раніше встановлений судовим наказом борг за відсотками та комісією у сумі 620,44 грн., враховуючи той факт що згідно розрахунку заборгованості позичальник 23.10.2012 року сплатив 300 грн. боргу за відсотками (а.с. 13 зворот), 05.10.2010 року 525,00 грн. боргу за комісією (а.с. 14), колегія суддів констатує, що заборгованість у позичальника за відсотками та щомісячною комісією - відсутня у зв'язку з їх повною сплатою.

Нарахування заборгованості по комісії та відсоткам, що обчислене позивачем у розрахунку після дострокового стягнення суми боргу в повному обсязі - є безпідставним, суперечить п.п. 4.3, 4.7, 4.8, 3.2 кредитного договору, оскільки сплату таких передбачено до 18.03.2011 року та уже стягнуто достроково у повному обсязі судовим наказом від 27.04.2010 року № 2-н-474/10..

Вимога Банку про стягнення пені, нарахованої виключно за прострочення сплати відсотків та щомісячної комісії, враховуючи межі позовних вимог, наявність заяви про застосування строків позовної давності, яка по стягненню неустойки обмежується річним строком перед зверненням до суду - задоволенню не підлягає у зв'язку з необґрунтованістю та відсутністю констатованої заборгованості за по комісією та відсотками.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи, обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог у частині стягнення заборгованості за відсотками та комісією, підстав для нарахування неустойки, не перевірив наявність підстав переривання перебігу позовної давності.

Колегія суддів вважає, що вищенаведена невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування щодо підстави для відмови в задоволенні позову Банку із залишенням резолютивної частини рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Змінити рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 вересня 2015 року в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси і Кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: