Справа № 495/3534/15-ц
20 травня 2016 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої одноособово - судді Гайда-Герасименко О.Д.,
при секретарі - Завацькій І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,
ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
В судове засідання представник позивача не зявився, але надав заяву згідно якої уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, але у зв'язку з службовою зайнятістю не має змоги з'явитись у судове засідання розглянути справу за відсутність представника, уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
Відповідно до статті 74 ЦПК України судові виклики здійснюються на основі судових повісток та судових повідомлень.
Згідно ч.4 ст.74 УПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання.
В судове засідання відповідачка ОСОБА_1 не з'явилась, була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.
В судове засідання третя особа ОСОБА_2 не зявився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Згідно ч.4 ст.169 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що уточнені позовна заява підлягає задоволенню по наступним підставам.
В якості забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором кредиту, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 25.01.2006 року укладено Іпотечний договір №205, відповідно до п.1.1. якого іпотекодавець передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання основного зобов'язання за договором кредиту, наступне нерухоме майно: незакінчене будівництвом будинок, готовністю 74%, на земельній ділянці розміром 0,0540 га., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.
Свої зобов'язання, визначені п.3.1.1 договорів кредиту, позивачем виконано належним чином в повному обсязі, а саме: відповідачам відкрито позичковий рахунок в Одеській обласній філії ООФ АКБ «Укрсоцбанк» та надано суму кредиту готівкою.
Пункт 3.3.8 договору кредиту встановлює, що позичальник зобов'язаний сплачувати проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п.2.4., 2.5. цього договору.
Позичальником не виконуються умови договору кредиту - порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів.
Відповідно до п.4.2. договору кредиту, у разі прострочення відповідачем строків повернення кредиту, визначених п.п.1.1., 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4. цього договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в цей період, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення.
Згідно п.4.3. договору кредиту, у разі порушення відповідачем вимог, п.п.3.3.2.-3.3.17. цього договору, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу штраф у розмірі 3% відсотки від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами, за кожний випадок.
Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
-сума заборгованості за відсотками - 8601,93 доларів США (201990,12 грн.);
Згідно ст.554 ЦК Україи у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Зазначене також передбачено Договором поруки.
Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ч.1 ст.585 ЦК України одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Також у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.
Відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотеко давцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
У зв'язку з тим, що позичальники свої зобов'язання за договорами кредиту не виконують, що призвело до виникнення заборгованості, ПАТ «Укрсоцбанк» змушений звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на іпотечне майно за банком, в рахунок погашення заборгованості за кредитами.
Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до п.4.1. договорів іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцями основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.5.3. договорів іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку».
Відповідно до ст.37 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
Згідно ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
В Узагальненні Верховного суду України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) від 7 жовтня 2010 року ВСУ роз'яснив наступне: «...нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону № 898-ІУ) не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.16 ЦК має право вимагати застосування його судом».
Такі ж положення містить п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, де вказано, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.
У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.
Таким чином, Банк набув право на задоволення вимог по поверненню грошових коштів шляхом звернення стягнення на квартиру, що була передана в іпотеку.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140кв.м. для квартири та 250кв.м. для житлового будинку.
За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999р. №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Статтею 3 Закону № 1304-VII передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).
Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.
Встановлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі за №6-46цс15.
Отже, чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання. Тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про неможливість ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в період чинності цього Закону.
Судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано те, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме, визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.
Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.
Таким чином, враховуючи наявність в справі підстав для задоволення вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, висновок суду першої інстанції про відмову у зверненні стягнення з посиланням на норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є помилковим та безпідставним, а рішення суду в цій частині - таким, що підлягає скасуванню з ухваленням рішення про задоволення вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року у справі №44цс15.
Щодо способу звернення стягнення предмета іпотеки у власність іпотекодержателя, то відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України "Про іпотеку", не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.
Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013 року у справі №6-124цс13.
Аналогічні висновки зроблено і пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 39 постанови № 5 від 30 березня 2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".
Як вбачається з розділу 5 договору іпотеки, одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки сторони визначили право іпотекодержателя набути у власність предмет іпотеки за правилами ст.37 Закону України "Про іпотеку".
Встановивши сукупність обставин, що є підставою для задоволення вимог кредитора саме шляхом звернення стягнення на іпотечне або заставлене майно, суд, ухвалюючи відповідне судове рішення, має відповідно до вимог ст.217 ЦПК України вирішити питання про зупинення стягнення на час дії Закону про мораторій.
Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України на користь банку підлягають стягненню з відповідача судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору за подачу позовної заяви в сумі 3654 грн..
Суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Керуючись Законом України «Про іпотеку», ст.ст.10, 11, 60, 169, 197, 213-215, 224-226 ЦПК України, суд
Уточнені позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 3654 грн..
Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя