Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06 серпня 2008 року б/н у загальній сумі 37 266 грн 43 коп., із яких: 8 812 грн 50 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 22 577 грн 94 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 625 грн 21 коп. - комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 750 грн 78 коп. - штраф (процентна складова).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що за вищевказаним кредитним договором відповідач отримав кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку, за умови сплати 30 % річних на суму залишку заборгованості за користування кредитними коштами. Проте взятих за кредитним договором зобов'язань відповідач не виконала належним чином, що призвело до утворення заборгованості.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 31 890 грн 44 коп., яка утворилася станом на 31 жовтня 2014 року, із яких: заборгованість за кредитом - 8 812 грн 50 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 22 577 грн 94 коп.; комісія - 500 грн, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 318 грн 90 коп., а всього - на загальну суму 32 209 грн 34 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення у справі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що 06 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 8 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості.

Своїм підписом у заяві про надання кредитних коштів ОСОБА_4 підтвердила те, що ця заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає договір між нею та банком про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг кредитний договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий самий строк.

Водночас із Правил користування платіжною картою вбачається, що строк дії кредитного договору відповідає строку дії кредитної картки.

Згідно з п. 3.1.1 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Установлено, що строк дії кредитної картки, виданої відповідачу, закінчився в серпні 2010 року, нова картка позичальнику не видавалася.

Також установлено, що протягом строку дії кредитного договору ОСОБА_4 не виконувала взяті на себе зобов'язання, станом на 31 жовтня 2014 року існує непогашена заборгованість у загальному розмірі 37 266 грн 43 коп., із яких: 8 812 грн 50 коп. - заборгованість за кредитом; 22 577 грн 94 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 625 грн 21 коп. - комісія; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 750 грн 78 коп. - штраф (процентна складова).

Разом із тим установлено, що останній платіж із погашення кредиту здійснено відповідачем 18 травня 2011 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до пред'явлених банком вимог.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальником порушено взяті за кредитним договором зобов'язання щодо вчасного погашення кредиту та процентів, при цьому судом ураховано положення закону про спеціальну позовну давність щодо вимог про стягнення штрафних санкцій, нарахованих за порушення умов кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні заяви відповідача про застосування позовної давності до вказаних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що після закінчення строку дії платіжної картки, тобто після серпня 2010 року, ОСОБА_4 не отримувала нових карток за вищевказаним кредитним договором, не зверталася до банку із відповідними заявами про припинення цього договору або про закриття карткового рахунку, тому на підставі п. п. 9.5 та 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою строк дії картки та договору продовжено на новий строк.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, апеляційний суд в цілому погодився із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, при цьому додатково установив, що із матеріалів справи вбачається, що 05 липня 2010 року та 18 травня 2011 року ОСОБА_4 у рахунок погашення заборгованості здійснила погашення заборгованості у розмірах: 400 грн та 16 грн 70 коп. відповідно, зазначивши, що вказана обставина під час розгляду справи відповідачем та її представником не заперечувалася та свідчить про визнання ОСОБА_4 боргу та переривання перебігу строку позовної давності звернення до суду відповідно до положень ст. 264 ЦК України.

Проте такий висновок є помилковим, спростовується змістом апеляційної скарги, у якій не вбачається факту визнання відповідачем свого боргу перед позивачем.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час перегляду справи в апеляційному порядку відповідач просила відмовити у задоволенні позову та застосувати ч. 4 ст. 267 ЦК України щодо пропущення строку позовної давності до вказаних позовних вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що заслуговують на увагу доводи касаційної скарги відповідача про те, що не відповідає дійсності висновок апеляційного суду про сплату нею 05 липня 2010 року та 18 травня 2011 року 400 грн та 16 грн 70 коп. відповідно на погашення заборгованості.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Проте суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: не роз'яснив сторонам їх права та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, доведеності факту сплати 05 липня 2010 року (за місяць до закінчення строку дії кредитного договору) та 18 травня 2011 року (через вісім місяців після закінчення строку дії кредитного договору) відповідно 400 грн та 16 грн 70 коп. особисто відповідачем або в його інтересах іншою особою; не з'ясував, яким чином було внесено вищевказані суми (до каси банку, через банківський термінал чи іншим шляхом), не витребував від позивача первинних документів про вказану сплату для дослідження зазначеного в них підпису платника та не з'ясував особу платника.

Таким чином, питання щодо застосування строку позовної давності відповідно до ст. 256 ЦК України, ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України з урахуванням зазначених вище обставин судом належним чином не з'ясовано.

Крім того, на порушення вищенаведених норм процесуального права суд не надав належної оцінки як доказу укладеному між сторонами у справі кредитному договору, не дослідив ретельно його умов, а також наданого позивачем розрахунку заборгованості, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, судом не з'ясовано питання про те, яким чином заборгованість за кредитом складає 8 812 грн 50 коп., враховуючи, що згідно з умовами кредитного договору відповідач отримав кредит у сумі 8 тис. грн.

Поза увагою судів обох інстанцій залишилася та обставина, що умовами договору передбачено погашення кредитної заборгованості черговими платежами кожного місяця, таким чином поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України, зокрема у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України; суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Разом із тим відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення; позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу; у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом із нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті; несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів; відповідно до вимог ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Із врахуванням вищевказаного помилковим є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача кредитної заборгованості у сумі 31 890 грн 44 коп., яка утворилася станом на 31 жовтня 2014 року.

Оскільки всупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 17 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак