Справа № 570/4166/16-ц
Номер провадження 2/570/1568/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2016 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності не нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

покликаючись на неможливість належним чином оформити свої спадкові права, позивачі у поданій до суду 25 серпня 2016 року заяві просять визнати за ними як спадкоємцями за законом після смерті 13 квітня 2010 року своєї матері ОСОБА_3 право власності на спадкове майно житлові будинки №13 та 18 А по вул.Козацькій в с.Макотерти Рівненського району Рівненської області.

Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи. У поданих до суду заявах сторони просять справу слухати у їх відсутність, позивачі та їх представник адвокат ОСОБА_4 позов підтримують повністю, представник відповідача секретар сільської ради ОСОБА_5 у письмових поясненнях позов визнає, стверджує, що позивачі є спадкоємцями першої черги, інших спадкоємців не має, вони своєчасно прийняли спадщину, вступили у фактичне володіння та користування власністю.

Крім того, суд вважає, що позов про визнання права власності є речово - правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який має підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. У даному випадку, коли факти оспорювання чи невизнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності може бути взагалі відсутній.

Зважаючи, що явку сторін не було визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність сторін та у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Як встановлено судом, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 одружилися 10 вересня 1960 року, під час шлюбу у них народилися позивачі: син ОСОБА_7 17 січня 1962 року та донька ОСОБА_1 05 вересня 1970 року, яка змінила своє прізвище в результаті одруження.

Рішенням відповідача від 28 серпня 1996 року вул.Ватутіна в с.Макотерти перейменована на вул.Козацьку.

Згідно запису погосподарської книги № 7 села Макотерти по особовому рахунку 455/1 житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Козацька №13 належить ОСОБА_8, а № 18 А - ОСОБА_3 (особовий рахунок 504/5). Будинок № 18-а належав матері ОСОБА_3 - ОСОБА_9, про що є запис у погосподарських книгах за 1980-1982 роки.

ОСОБА_6 помер 13 квітня 2010 року. По заяві його дружини від 16 серпня 2011 року заведена спадкова справа № 532/2011 та 28 жовтня 2011 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку.

06 вересня 2013 року згідно довідок Рівненського ОБТІ №180 та №9380 вказане майно оцінено на загальну суму в 145 859 грн. Право власності на житлові будинки не зареєстроване. Згідно технічних паспортів будинок № 13 вказаний 1965 року побудови, а № 18 а 1936 року побудови.

ОСОБА_3 померла 13 вересня 2013 року, на час її смерті з нею в будинку № 13 по вул.Козацькій в с.Макотерти Рівненського району Рівненської області проживали без реєстрації її діти позивачі по справі, що підтверджується довідками, виданими відповідачем за місцем знаходження спадкового майна.

Позивачі 12 лютого 2014 року звернулися в нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, отримавши свідоцтва про право на спадщину на частину спадкового майна - земельну ділянку, яку успадкувала їх мати після смерті їх батька.

17 серпня 2016 року винесена постанова приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житло, так як відсутній правовстановлюючий документ, що підтверджує належність вказаного спадкового майна спадкодавцю.

Ст.41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, що втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов»язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ, зокрема і на підставі записів у погосподарських книгах.

Раніше питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року, яка передбачала порядок застосування вказаного Указу.

Вказані документи визначали умови та правові наслідки будівництва. Підставою виникнення права власності на житловий будинок був сам факт збудування цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13, яка згідно зі ст.3607 ЦПК є обовязковою для судів.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 жовтня 2013 р. у справі № 6-79цс13, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. Аналогічні твердження містилися і у КпШС України, який діяв на час виникнення вказаних правовідносин.

За змістом цих норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки подружжя є рівними. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов'язком, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини

У суду не виникло сумніву, що ОСОБА_3 на час її смерті правомірно одноосібно належали житлові будинки №13 та 18 А по вул.Козацькій в с.Макотерти Рівненського району Рівненської області, як її особиста власність після смерті матері, частка у спільному майні подружжя, так і спадщина після смерті чоловіка, єдиним спадкоємцем по закону після смерті якого вона стала.

З матеріалів справи вбачається, що спадщина, яка відкрилася після смерті спадкодавця, її спадкоємцями по закону, які подали відповідні заяви, прийнята відповідно до ст.1269 ЦК України. При цьому відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 р. № 4 "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" прийняття протягом зазначеного строку частини спадкового майна свідчить про прийняття спадщини в цілому. Оскільки позивачі є єдиними спадкоємцями за законом після смерті матері, то вони мають успадковувати все майно, що належало спадкодавцю на день її смерті. Їх право на нього ніким не оспорюється, але в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього спадкоємці позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на це майно в нотаріальній конторі.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивачів, за захистом яких спрямоване їх звернення до суду, тому позов підлягає до задоволення.

Позивачі не просять про відшкодування судових витрат, тому це питання не є предметом судового розгляду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу

З огляду на викладене, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 213-215 ЦПК суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області про визнання права власності не нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія АВ номер 019998, виданий 11 січня 2000 року Барським РВ УМВС України в Вінницькій області, ІНПП НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія СР номер 489042, виданий 09 червня 1999 року Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області, ІНПП НОМЕР_2) як спадкоємцями за законом після смерті 13 квітня 2010 року їх матері ОСОБА_3 право власності на житлові будинки №13, 18 А по вул.Козацькій в с.Макотерти Рівненського району Рівненської області.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Кушнір Н.В.