У х в а л а

іменем україни

9 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Демяносова М.В., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «ЗІС», третя особа - відділ Держземагенства у Теплицькому районі Вінницької області, про визнання договору оренди землі недійсним, за касаційною скаргою Приватного підприємства «ЗІС» на рішення апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

В травні 2015 року представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «ЗІС» (далі - ПП «ЗІС») про визнання договорів оренди землі недійсними та повернення земельної ділянки власнику.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_6 є власником земельних ділянок площею 2,1821 га кожна, які розташовані на території Петрашівської сільської ради. В січні 2015 року їй стало відомо, що існують договори оренди землі, які укладені нібито між нею та ПП «ЗІС» 20 квітня 2010 року строком на 15 років. Вказує на те, що відповідач ПП «ЗІС» сам склав дані договори, оскільки зазначених вище договорів оренди землі позивач або її довіритель не підписувала і вона особисто нікого не уповноважувала укладати договори оренди землі з відповідачем.

10 червня 2015 року представник позивача подала письмову заяву до суду про зменшення розміру позовних вимог виключивши позовну вимогу про повернення земельних ділянок.

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ПП «ЗІС» про визнання договорів оренди землі недійсними відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 рокурішення Теплицького районного суду Вінницької області від 16 грудня 2015 року скасовано.

Визнано недійсними договори № 465 та № 466 оренди земельних ділянок загальною площею 4,3642 га, які розташовані на території Петрашівської сільської ради, Теплицького району, Вінницької області, укладені 20 квітня 2010 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_6

У касаційній скарзі ПП «ЗІС» просить суд касаційної інстанції скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення районного суду, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 є власником двох земельних ділянок загальною площею 4,3642 га, які розташовані на території Петрашівської сільської ради, Теплицького району, Вінницької області, що підтверджується Державними актами на право власності на землю серія № НОМЕР_2 від 16 березня 2005 року та НОМЕР_1 від 16 березня 2005 року (а. с. 6-7).

20 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та ПП «ЗІС» були укладені договори оренди землі № 465 та № 466, згідно яких позивач передала відповідачу належні їй дві земельні ділянки, загальною площею 4,364 га, які розташовані на території Петрашівської сільської ради, Теплицького району, Вінницької області (а. с. 8-11).

Зазначені договори були зареєстровані в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинені записи за № 121 та № 22 від 12 травня 2010 року.

До зазначених вище договорів оренди землі № 465 та № 466 були додатково укладені акти визначення меж земельної ділянки на місцевості від 15 травня 2010 року та акти приймання-передачі об'єкта оренди від 20 квітня 2010 року.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 20 серпня 2015 року, проведеної Київським НДІСЕ, підпис від імені ОСОБА_6 в зазначених договорах оренди від 20 квітня 2010 року виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою; ознак навмисно зміненого почерку при виконанні підпису від імені позивачки відсутні. Підписи від імені ОСОБА_6 у актах приймання-передачі об'єктів оренди від 20 квітня 2010 року виконано ОСОБА_6 (а. с. 63-71).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону).

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені ОСОБА_8, підписаний не нею, а іншою особою. Таким чином спірні договори були укладені без волевиявлення ОСОБА_6, а тому є обґрунтованим висновок апеляційного суду про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, апеляційний суд вірно зазначив, що акти приймання-передачі об'єктів оренди, за своєю суттю є похідними (додатками) до договорів про оренду землі № 445, 446, які є недійсними. Таким чином зазначені акти приймання-передачі також є недійсними та не можуть слугувати належними доказами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Посилання ПП «ЗІС» на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримувала плату за користування землею не заслуговують на увагу та є такими, що суперечать нормам статті 261 ЦК України.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 22 квітня 2015 року, справа № 6-48цс15.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржуване рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «ЗІС» відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік