АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Бреславського О.Г., Чупікової В. В.

секретар Окармус О. М.,

за участю прокурора Балицької Р.С., представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом прокурора Заставнівського району Чернівецької області, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Державного агентства земельних ресурсів у Чернівецькій області, до Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування в частині надання безоплатно у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки державі, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Чернівецької області на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року,

встановила:

У березні 2015 року прокурор Заставнівського району Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області (далі - Головне управління) звернувся до суду з позовом до Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки державі.

Зазначав, що рішенням Веренчанської сільської ради від 03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га, яка розташована за межами с. Веренчанка.

На підставі указаного рішення відповідачці ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_1 від 28 квітня 2009 року на право власності на цю земельну ділянку.

Посилаючись на те, що земельна ділянка була передана у власність з порушеннями чинного законодавства, оскільки сільська рада не мала права розпоряджатися земельними ділянками за межами населеного пункту, прокурор просив названий позов задовольнити.

Також, посилаючись на те, що про факт існування та незаконність вказаного рішення Веренчанської сільської ради представнику позивача стало відомо після початку досудового розслідування, тобто після 24 серпня 2014 року, прокурор просив поновити строк звернення до суду.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі перший заступника прокурора Чернівецької області просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов по суті є обґрунтованим, проте його пред'явлено після спливу позовної давності, а підстави поновлення указаного строку відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що рішенням Веренчанської сільської ради від 03 жовтня 2007 року ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га, яка розташована за межами с. Веренчанка.

На підставі указаного рішення відповідачці ОСОБА_2 видано державний акт серії НОМЕР_1 від 28 квітня 2009 року на право власності на цю земельну ділянку.

Відповідачами не оспорюються висновки суду першої інстанції про незаконність оспорюваних рішення та державного акта.

Водночас відповідачка ОСОБА_2 в суді першої інстанції подала заяву про сплив позовної давності та застосування наслідків її спливу.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Пред'являючи позов в інтересах держави в особі Головного управління, прокурор виходив з того, що органи Держземагенства набули право контролю за використанням та охороною земель з 1 січня 2013 року згідно з Законом України від 6 вересня 2012 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», при реалізації цих повноважень Головне управління дізналося про порушення права 18 серпня 2014 року. Крім того, про незаконність оспорюваного рішення прокурору та Головному управлінню стало відомо лише з матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 24 серпня 2014 року, а про незаконність набуття у власність земельної ділянки ОСОБА_2 - з ухвали Заставнівського районного суду від 5 лютого 2015 року про звільнення від кримінальної відповідальності в зв'язку із закінченням строків спеціаліста при Веренчанській сільській раді ОСОБА_3.

Такі ж доводи викладено прокурором в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає ці доводи необґрунтованими.

Стаття 268 ЦК України передбачає винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначає вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема, у пункті 4 частини першої цієї статті (в редакції до набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176-VI)) передбачено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

У справі, яка переглядається, вимоги прокурора обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органу місцевого самоврядування.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон № 4176-VI, який набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4176-VI передбачено право особи протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Указаний трьохрічний строк сплив 15 січня 2015 року, а з позовом до суду прокурор звернувся 17 березня 2015 року.

За змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розуміти через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі 6-152цс14.

Апелянт помилково вважає, що позовна давність у цій справі має обраховуватися після 1 січня 2013 року, з часу коли відповідно до Закону України від 6 вересня 2012 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» органи Держземагенства набули права контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно до указу Президента України «Про Державне агентство земельних ресурсів України» № 445/2011 від 8 квітня 2011 року Державне агентство земельних ресурсів України є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів.

Згідно з підпунктом 7 пункту 4 Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року № 224, Держкомзем здійснював державний контроль за використанням та охороною земель відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та інших законів.

Відповідно до норм Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04 травня 1999 року, яка була чинною на час прийняття та видачі оскаржуваних рішенння та державного акта, складанню та видачі державних актів передував, крім іншого, висновок державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки.

Оскаржуваний державний акт містить підпис уповноваженої особи Держкомзему.

Отже у цій справі слід виходити з презумпції обізнаності позивача, який є правонаступником осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель, із прийняттям оспорюваних рішення та державного акта станом на час видання відповідачці ОСОБА_2 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку 28 квітня 2009 року.

Тому, з урахуванням норми статті 268 ЦК України у відповідній редакції, пункту 5 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4176-VI саме з 15 січня 2012 року слід відраховувати перебіг позовної давності, а не з безпосереднім виявленням працівниками Головного управління відповідних фактів та наслідків розгляду після початку досудового розслідування матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 24 серпня 2014 року, моменту постановлення ухвали Заставнівського районного суду від 5 лютого 2015 року про звільнення від кримінальної відповідальності в зв'язку із закінченням строків спеціаліста при Веренчанській сільській раді ОСОБА_3.

Верховний Суд України у справах №6-178 цс15, №6-2407цс15 висловив правову позицію згідно якої висновок про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного та містобудівного законодавства під час здійснення перевірки є помилковим.

Суд першої інстанції без урахування відповідної редакції статті 268 ЦК України, норм Закону № 4176-VI помилково виходив з відрахування позовної давності з 28 квітня 2009 року, замість 15 січня 2012 року, проте це не вплинуло на правильність вирішення спору.

Поважні причини пропущення позовної давності у спірному випадку відсутні й на них апелянт не посилається.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області відхилити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: О.Г. Бреславський

В. В. Чупікова