Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/58/16-ц

Провадження № 2/440/275/2016

12 серпня 2016 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Мельник С. Р.,

при секретарі Базилюк Г.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Буськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась в суд з позовом до своїх внучок ОСОБА_2, ОСОБА_3. про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. Разом з нею зареєстрований і проживає її син ОСОБА_4. Крім нього в будинку зареєстровані її внучки ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_2 до одруження їхні прізвища ОСОБА_2. Відповідач ОСОБА_2 більше десяти років не проживає в будинку. Після закінчення школи виїхала на навчання за межі Буського району, а в 2009 р. вийшла заміж і по сьогоднішній день проживає в м.Львові. ОСОБА_3 не проживає в будинку більше семи років з 2008 року після того, як її мама - дочка позивачки ОСОБА_5 купила будинок по АДРЕСА_2 і на даний час ОСОБА_3 в ньому проживає. Відповідачі мають свої сім»ї і не є членами її сім»ї, не проживають з нею, не відвідують її, не сплачують комунальні платежі та не отримують кореспонденцію за даною адресою і взагалі ніякої допомоги від них не отримує. Її проживанням і будинком не цікавляться. Разом з тим, відповідачі не забирають свої особисті речі, якими не користуються лише зберігають у її житловому приміщенні, тим самим створюють їй перешкоди у користуванні своєю власністю. Згодом вона дізналась, що відповідачі без її згоди, вийшовши заміж провели перереєстрацію на прізвище по чоловікам в її будинку. Такі дії відповідачів змушують її звернутись до суду. Нею опікується її син і сплачує всі комунальні платежі і турбується про неї. Жодних перешкод в користуванні житловим приміщенням вона і її син відповідачам не чинили. Вони добровільно взяли собі інше приміщення і спірним житловим приміщенням не користуються понад шість місяців. Згідно ст.71 ЖК України житлове приміщення зберігається за відсутньою особою шість місяців. Будь яких заяв до ЖЕО про те, що вони будуть відсутні за місцем реєстрації та збереженням за ними права на користування за цією адресою відсутні. Просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням будинку АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити.

Відповідачі проти позову заперечили. Заперечення обгрунтовують тим, що факти викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України виходячи з наступного: Після повернення сина позивачки ОСОБА_4 у 2001р. з Росії до України для постійного проживання в спірному будинку життя відповідачів та їх матері стало нестерпним, що унеможливило спільне проживання з позивачкою. Так, починаючи з 2002 року ОСОБА_4 силоміць виставляв відповідачів на вулицю, замінював неодноразово замки на вхідних дверях, на вхідну браму вішав ланцюги з колодкою, спускав собак , погрожував відповідачам та їх матері фізичною розправою, в разі спроби проживання у спірному будинку. Відповідачі разом з мамою намагалися здійснити своє право користування житловим приміщенням шляхом проживання в ньому, неодноразово пропонували свою допомогу та старались допомагати своїй бабці ОСОБА_1 на городі, грядках, в саду, з приготуванням їжі, побілками, хатніми роботами, однак син позивачки ОСОБА_4 безпідставно та незаконно перешкоджав їм в цьому, оскільки хоче щоб бабця заповіла йому будинок. Для потрапляння до будинку щоб переночувати чи хоча б взяти особисті речі неодноразово викликалась міліція. Починаючи з 2009 року між ними склалися вкрай негативні стосунки. Відповідачі з своєю мамою були змушені жити в арендованих квартирах, з ними також проживав їхній дідусь ОСОБА_6 який після неодноразового побиття та морального приниження, від свого сина ОСОБА_4 був вимушений, на схилі своїх років покинути свій будинок, який він побудував власними руками та доживати свої роки в чужому будинку. Відповідно статті З СК України Сім'я є первинним та основним осередком суспільства, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до Статті 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.71 ЖК УРСР, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановлені законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.

Аналіз судової практики свідчить про те, що існують випадки вирішення питання щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у приватному житловому фонді на підставі ст. 71 ЖК УРСР, що не можна вважати вірним, оскільки з прийняттям ЦК України, застосування ст.ст. 71,72 ЖК УРСР можливо тільки до приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. На сьогоднішній день конституційне право на житло відповідачів порушується з боку власника спірного будинку та її сина ОСОБА_4, які чинять перешкоди у користуванні житлом.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини « Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Представник відповідачів ОСОБА_8 просила відмовити в задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.391 ЦК УКраїни, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування жилим приміщенням у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З реєстраційного посвідчення від 15.11.1985 р. вбачається, що власником житлового будинку АДРЕСА_1 є позивачка ОСОБА_9.

Відповідачі визнали, що за вказаною адресою з 2009 року не проживають.

Суд не бере до уваги аргументи відповідачів про те, що представник Позивача чинить їм перешкоди у користуванні житлом, оскільки відповідачі вважають неправомірними дії вчинені понад 6 років тому.

Керуючись ст.ст. 8,10.14,15,215,223 ЦПК України, ст.ст.383,391,405 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позов задоволено повністю.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Буський районний суд Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: С. Р. Мельник