УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Леванчука А.О.,Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_6 - ОСОБА_9, та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому просила суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_8 та передати їй Ѕ частину в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 та Ѕ частину в праві спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,444 га, на якій розташований АДРЕСА_1 «В», та яка необхідна для обслуговування вказаної квартири. Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину в праві спільної часткової власності на вказану квартиру і земельну ділянку, необхідну для обслуговування квартири.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що будинок АДРЕСА_1 фактично є приватним будинком, який розташований на окремо виділеній земельній ділянці. За час шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вони за спільні кошти збудували на земельній ділянці по АДРЕСА_1 окремий житловий будинок, якому присвоєна адреса: квартира АДРЕСА_1. Позивач вважає, що вказана квартира є об'єктом спільного сумісного права колишнього подружжя і їй належить Ѕ її частина та Ѕ частина земельної ділянки, необхідної для обслуговування квартири. Разом з тим, її колишній чоловік ОСОБА_7, син чоловіка від першого шлюбу ОСОБА_8, батьки чоловіка ОСОБА_10 (мати) і ОСОБА_11 (батько) вчинили ряд протиправних дій (правочинів), внаслідок яких позивач була позбавлена її права на Ѕ частину набутого в шлюбі спірного нерухомого майна. Позивачем ОСОБА_6 ряд відповідних протиправних правочинів було оскаржено в судовому порядку і її право на таке майно було встановлено. На момент звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_6 наділена правом на Ѕ частину в праві спільної часткової власності на спірну квартиру, однак таке її право нічим не підтверджено, у належний спосіб не зареєстровано. Квартира фактично перебуває у володінні сина колишнього чоловіка ОСОБА_8 а земельна ділянка у його власності. У інший спосіб, як, передбачений ст. ст. 377, 388, 392 ЦК України, ОСОБА_6 свої права захистити не може, а тому просила задовольнити позов у обраний нею спосіб.

Із самостійним позовом до суду звернувся і ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8 про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на його користь Ѕ частини у праві спільної часткової власності на вказану квартиру та Ѕ частини у праві спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, визнання за ним права власності на таке майно.

Підстави позову ОСОБА_7 та його обґрунтування аналогічні з первісним позовом ОСОБА_6 При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_7 підтверджуються його дії, дії батьків та сина від попереднього шлюбу щодо вчинення комплексу дій, спрямованих на позбавлення (обмеження) первісного позивача її права на Ѕ частину квартири і земельної ділянки як спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 квітня 2015 року позов ОСОБА_6 та позов ОСОБА_7 задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 та передано ОСОБА_6 Ѕ частину в праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право на Ѕ частину в праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_8 та передано ОСОБА_7 Ѕ частину в праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_7 право на Ѕ частину в праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судовий збір, що був сплачений нею за подання позову в цій справі у розмірі 3 654 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 сплачений ним судовий збір при зверненні до суду із зустрічним позовом в сумі 3 654 грн.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про відмову в позовах.

У касаційних скаргах представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9, та ОСОБА_6 просять скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають відхиленню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

У силу ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 та позов ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з того, що квартира за адресою: АДРЕСА_1, є їх спільною сумісною власністю (по Ѕ - ст. ст. 60, 70 СК України), оскільки її було збудовано за спільні кошти подружжя в період шлюбу, а тому вони як колишні співвласники на підставі ст. 387 ЦК України мають право витребувати своє майно (частки) у незаконного його теперішнього володільця - ОСОБА_8

Колегія суддів апеляційного суду Рівненської області з такими висновками міського суду не погодилася.

При розгляді справи судами обох інстанцій встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період з 1994 року жили однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 8 листопада 1996 року між ними було зареєстровано шлюб, який у подальшому було розірвано на підставі рішення Рівненського міського суду від 15 червня 2010 року. Таке рішення суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

На момент реєстрації шлюбу та на момент початку проживання разом з ОСОБА_6 однієї сім'єю ОСОБА_7 був співвласником квартири АДРЕСА_1.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали як подружжя в квартирі АДРЕСА_1 та разом із батьками чоловіка - ОСОБА_10 та ОСОБА_11, користувались цією квартирою та земельною ділянкою розміром 0,444 га на якій знаходиться вказана квартира, фактично - житловий будинок. ОСОБА_6, була зареєстрована за вказаною адресою. Співвласниками зазначеної земельної ділянки були ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Відповідно до дозволу № 250 від 28 жовтня 1996 року про проведення будівельних робіт та наказу Виконавчого комітету Рівненської міської ради № 228 від 15 жовтня 1996 року ОСОБА_10 було надано дозвіл на виконання будівельних робіт по будівництву літньої кухні з майстернею на земельній ділянці по АДРЕСА_1. У подальшому замість присадибних споруд було збудовано окремий двоповерховий житловий будинок, що складався з трьох житлових кімнат, кухні, веранди, коридору, санвузла та сходової клітки. Управлінням містобудування та архітектури виконкому Рівненської міської ради зведений житловий будинок було ідентифіковано як трикімнатну квартиру з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1.

Будівництво вказаної квартири здійснювалося під час проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу (з 1994 по 1996 роки) та під час шлюбу між ними (з 1996 по 1998 роки).

У 2007 році ОСОБА_10 звернулася до Рівненського міського суду з позовом про визнання за нею права власності на спірну квартиру 1 «В», як на самовільно побудоване майно, оскільки будівництво було здійснено зі значним відступленням від дозвільної та проектно-кошторисної документації. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 квітня 2007 року, яке набрало законної сили та було фактично виконано, позовні вимоги ОСОБА_10 було задоволено та визнано за нею право власності на спірну двоповерхову житлову будівлю АДРЕСА_1.

6 серпня 2008 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування відповідно до якого перший власник спірної квартири ОСОБА_10 подарувала її своєму синові - ОСОБА_7 (другий одноособовий власник на підставі договору дарування) Договір було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу КруліковськимА.І. (а. с. 23).

В подальшому між ОСОБА_7 (другий власник) та його сином від першого шлюбу ОСОБА_8 (третій власник) було укладено договір дарування від 08 травня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_7 подарував ОСОБА_8 квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І. (а. с. 25).

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2010 року зазначене вище рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2007 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до того самого суду.

Вбачається, що спірна квартира № 1 «В» після скасування рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2007 року з правового статусу нерухомого об'єкта власності знову набула статусу самочинного будівництва. Ці обставини мають значення для правильного вирішення спору, оскільки у спосіб, передбачений ст. ст. 387 та 388 ЦК України, свої права може захистити лише безспірний власник, якого позбавили права володіння. Для віндикаційного позову обов'язковою умовою є відсутність спору про право, оскільки не можна вирішувати спір про витребування майна на користь позивача, якщо є спір про наявність у позивача (позивачів) права власності на це майно.

Право власності на самочинно збудовані будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувається. Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу. Право власності щодо самочинно збудованого майна визначається судом відповідно до ст. 376 ЦК України.

В матеріалах справи відсутнє рішення суду, яким за позивачами визнано право власності на самочинно збудовану квартиру, яка розташована за адресом: АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 ніколи не була власником кв. 1 «В», а тому правові підстави задоволення поданого нею позову про витребування майна (віндикація) відсутні. Останньою не доведено, що вона несла витрати на будівництво вказаної квартири.

ОСОБА_7 не є власником спірної квартири, оскільки подарував її теперішньому власнику ОСОБА_8, а тому його права також не можуть підлягати захисту в порядку, передбаченому ст. ст. 387, 388 ЦК України. Він наділений правом захисту порушеного права шляхом оспорення правочину на підставі якого він перестав бути власником та стороною якого був (за наявності для цього підстав).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що будівництво спірного об'єкта нерухомості здійснювалося на земельній ділянці яка перебувала у власності декількох співвласників. При цьому, позивачами у справі не надано письмових належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обов'язкової письмової угоди між співвласниками земельної ділянки на будівництво вказаної вище кв. 1 «В» (ст. ст. 88, 89 ЗК України). Відсутність у матеріалах справи відповідних доказів виключає можливість суду (судів) вважати факт порушеного права (в рамках розгляду даної справи) доведеним.

Вказані вище договори дарування спірної квартири на момент розгляду даної справи є чинними і правовий статус останнього власника квартири № 1 «В» ОСОБА_8 не змінився.

Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційний суд, вірно встановив, що позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не надали суду належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог щодо їх безспірної власності на квартиру АДРЕСА_1 та те, що останній власник ОСОБА_8 заволодів квартирою у незаконний спосіб.

Зазначені встановлені обставини виключають можливість задоволення позовів поданих з підстав, передбачених ст. ст. 387, 388 ЦК України, оскільки позивачами не доведено їх права вимоги в даному випадку.

Відсутні підстави вважати, що висновки апеляційного суду про недоведеність підстав позовів спростовуються наявними у матеріалах справи документами та доводами касаційних скарг, а тому оспорюване рішення апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України і не підлягає скасування в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна
Судді:М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік