У х в а л а

іменем україни

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Луганської області від 22 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_3 належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором від 9 січня 2008 року щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого станом на 28 травня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 144 901 грн 60 коп.

Посилаючись на те, що у забезпечення кредитного договору між банком та відповідачами було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою

особою - покупцем та виселити усіх мешканців з іпотечної квартири.

Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGY0G1 від 9 січня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, що утворилася станом на 28 травня

2013 року у загальній сумі 144 901 грн 60 коп., з яких 85 644 грн 11 коп. - сума неповернутих кредитних коштів, 17 969 грн 21 коп. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами, 28 095 грн 41 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, 13 172 грн 87 коп. - штраф (фіксована частина), звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,20 кв. м, жилою - 41,00 кв. м, яка належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, шляхом її продажу будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, встановленої на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацію правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на вказану нерухомість.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1 із зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 22 липня 2015 року заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від

29 листопада 2013 року змінено, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGY0G1 від 9 січня 2008 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, що утворилася станом на 28 травня

2013 року у загальній сумі 142 092 грн 06 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 85 644 грн 11 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 17 969 грн 21 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 28 095 грн 41 коп. та штрафу (процентна складова) в сумі 10 363 грн 33 коп., звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 67,20 кв. м, жилою - 41,00 кв. м, яка належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, шляхом її продажу будь-якій особі-покупцеві у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», за початковою ціною не нижчою 115 000 грн, для задоволення за рахунок предмету іпотеки майнових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення апеляційного суду Луганської області від 22 липня 2015 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2013 року, яке було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, у поданій касаційній скарзі просить рішення апеляційного суду Луганської області від 22 липня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимоги порушенням судом норм як матеріального так і процесуального права, і передати справу на новий апеляційний розгляд.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідають.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселення відповідачів з іпотечної квартири.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що розмір штрафу (процентна складова) має бути зменшено, оскільки одночасно стягнення двох видів неустойки суперечить ст. 61 Конституції України, що тягне за собою зменшення розміру кредитної заборгованості. При цьому апеляційним судом визначено початкову ціну предмета іпотеки та зазначено про відсутність правових підстав для виселення відповідачів з іпотечної квартири.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна з підстав їх протиріччя й невідповідності матеріалам справи.

Судом установлено, що 9 січня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір

№ LGY0G1, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 85 000 грн строком до 9 січня 2015 року зі сплатою 15% річних.

У забезпечення виконання цього договору, між банком та відповідачами 10 січня 2008 року було укладено договір іпотеки (а.с. 19-21), предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить останнім на праві спільної сумісної власності.

Через неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 28 травня 2013 року складає 144 901 грн 60 коп.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, між банком та позичальником 19 березня 2012 року було укладено додаткову угоди до кредитного договору № LGY0G1 від 9 січня 2008 року (а.с. 90), відповідно до якої було зменшено розмір заборгованості за кредитним договором на 36 822 грн 52 коп (пеня, нарахована за кредитним договором), змінено розмір кредиту, збільшено тіло кредиту до 107 335 грн 44 коп., розмір річних відсотків за користування кредитом збільшено до 22,5%, а також змінено графік погашення кредиту (а.с. 98).

9 жовтня 2013 року було також укладено додаткову угоду до кредитного договору № LGY0G1 від 9 січня 2008 року, згідно з якою було зменшено розмір заборгованості за кредитним договором на 36 580 грн 49 коп. (пеня, нарахована за кредитним договором), змінено розмір кредиту, додатково надано кредит у розмірі 885 грн щорічно на сплату страхових платежів, а також змінено графік погашення кредиту, збільшено строк погашення кредиту до 9 січня 2020 року (а.с. 89).

Із наданого банком розрахунку заборгованості за вказаним вище кредитним договором станом на 28 травня 2013 року (а.с. 7-8) не вбачається, що в ньому відображено зміни, передбачені вказаними вище додатковими угодами, зокрема збільшення тіла кредиту до 107 335 грн 44 коп. з 19 березня 2012 року, зміна строку виконання зобов'язання.

З наданого розрахунку убачається підвищення кредитної ставки до 22,5% з 15 березня 2012 року, тоді як додаткова угода, відповідно до якої таку ставку було підвищено, була укладена 19 березня 2012 року.

Зменшення заборгованості, передбачене додатковими угодами, із наданого баком розрахунку не вбачається.

Крім того, матеріали справи (а.с. 17) містять копію листа ПАТ КБ «ПриватБанк» про підвищення з 1 лютого 2009 року відсоткової ставки до 30%, надісланого ОСОБА_3 відповідно до вимог п. 8.9 кредитного договору, однак у розрахунку заборгованості та в укладених у подальшому додаткових угодах таке підвищення не відображене, що залишилось поза увагою судів.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернули, заперечень відповідачів щодо відсутності будь-якої заборгованості за кредитним договором належним чином не перевірили; не з'ясували, з урахуванням умов кредитного договору та додаткових угод, які суми платежів повинен був оплачувати боржник та які оплачував; взагалі не дослідили, з урахуванням укладених між сторонами додаткових угод, згідно з умовами яких змінено розмір кредиту та строк виконання зобов'язання, наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, заборгованості за відсотками за користування кредитом, унаслідок чого не встановили дійсного розміру такої заборгованості, її співмірність із вартістю іпотечного майна, й, відповідно, обсягу відповідальності відповідачів та наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також суди залишили поза увагою відсутність у матеріалах справи графіків погашення кредиту, в тому числі після укладення додаткових угод. Не з'ясували, чи такі додаткові угоди дійсно укладались між сторонами (матеріали справи містять копії додаткових угод від 19 березня 2012 року та від 9 жовтня 2013 року, не підписані боржником).

Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судами як першої, так і апеляційної інстанцій фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до поверхневого вирішення спору.

Крім іншого, судами не враховано, що положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності - незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Отже, резолютивні частини як рішення суду першої так і рішення суду апеляційної інстанцій у повній мірі не відповідають вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та п. 4 ст. 215 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, рішення судів не

відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й

обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Заочне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 липня 2015 року скасувати.

Справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік