Справа № 442/55/11 Головуючий у 1 інстанції: Дубель Р.М.
Провадження № 22-ц/783/2689/16 Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю. Г.
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.
суддів: Берези В.І., Бойко С.М.,
за участі судового секретаря: Брикайло М.В.,
позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної злочином, -
в с т а н о в и л а:
В січні 2008 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним цивільним позовом до ОСОБА_4 про відшкодування йому матеріальних збитків в розмірі 8000 грн. та моральної шкоди на суму 100000 грн. завданих йому в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась з вини останнього в 2003 році.
В ході розгляду даної справи позивачем змінювались та доповнювались позовні вимоги із заміною відповідачів у справі.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2008 року замість відповідача ОСОБА_4 у зв`язку з із смертю останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 до участі у справі в якості відповідача було залученого його дружину ОСОБА_5 , як правонаступника померлого.

Після смерті ОСОБА_5 19.10.2009р. цим міськрайонним судом ухвалою від 28.04.2014 р. до участі у справі було залучено правонаступника ОСОБА_3 .

Остаточно визначивши обсяг позовних вимог в судовому засіданні 10.02.2016 р., заявивши їх лише до відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_1 просив суд стягнути з цього відповідача на відшкодування заподіяної йому матеріальної шкоди 113 392, 46 грн. та моральної шкоди - 100 000 грн. Крім того, просив відшкодувати йому витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 4000 грн. та витрати за проведення експертизи в сумі 2 236, 14 грн.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 09.07.2003 року близько 14 годин 30 хвилин, на перехресті вулиць Бориславської та Данила Галицького в місті Дрогобичі, під час перетинання ним вказаного перехрестя на велосипеді, на нього було вчинено наїзд автомобілем марки «Део Ланос» під керуванням водія ОСОБА_4 , який порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого йому було спричинено середньої важкості тілесні ушкодження, пошкоджено велосипед та верхній одяг.

29.10.2004 року слідчим відділом Дрогобицького МРВ ГУМВСУ у Львівській області було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 31.01.2005 року відносно ОСОБА_4 було застосовано Закон України «Про амністію» від 11.07.2003 року, а кримінальну справу №І-ІІ-05 відносно останнього було провадженням закрито з нереабілітуючих підстав.

Позивач стверджує, що після вчинено відносно нього вказаного злочину та отриманої травми голови, він неодноразово стаціонарно лікувався, як в умовах медичних закладів України, так і в Російській Федерації та продовжує лікуватись по даний час, проходить амбулаторне лікування в умовах Дрогобицької міської лікарні №1.
За твердженнями позивача, за час стаціонарного та амбулаторного лікування в умовах медичних закладів на території України йому було призначено ряд лікарських засобів, які було придбано за його власні кошти, а всього згідно цін станом на 13.12.2013 року на загальну суму 3689, 60 грн. За стаціонарне лікування в умовах Вороновської районної лікарні (Подольський район, Московської області, Російської Федерації) з 26.07.2008 року по 13.08.2008 року ним було сплачено готівкою 250 000 російських рублів, що згідно даних офіційного веб-сайту Національного банку України станом на 25.05.2015 року становить 105 962, 50 грн.
Крім того, позивач зазначив, що ним було понесені додаткові витрати на проїзд залізничним транспортом до Вороновської районної лікарні та назад до місця проживання, а саме було придбано квитки на потяг №74 «Львів-Москва» для нього та його сина ОСОБА_6 , який його супроводжував, на загальну суму 595, 18 грн. (за 2 квитки) та відповідно на потяг №141 «Москва-Львів» на загальну суму 2819, 80 російських рублів (за 2 квитки), що станом на 25.05.2015 року в еквіваленті до національної валюти України становить 1195, 18 грн., а всього понесено витрати на загальну суму 1790, 36 грн. Внаслідок знищення його велосипеда «Мінск», яким він керував на момент ДТП і такий не підлягав відновленню і більше не використовувався за цільовим призначенням та пошкодження одягу і взуття (спортивні штани, шкіряні туфлі, бавовняна сорочка на короткий рукав) в яких він був на час ДТП, після чого вони прийшли в повну непридатність і більше не використовувались, майнова шкода станом на 13.12.2013 року склала: 850 грн. (вартість велосипеда) та вартість одягу і взуття - 1 100 грн. (штани 400 грн., туфлі 585 грн., сорочка 115 грн.)
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року позовОСОБА_1 задоволено частково .
Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 113 392,46 грн. майнової шкоди та моральної шкоди 50 000 грн., 2236,14 грн. витрат за проведення експертизи та 4000 грн. витрат на правову допомогу, всього 169 628,60 грн.
Судом вирішено питання судових витрат.
Вказане рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3 , який вважає, що це судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт зазначає, що позов до первинного відповідача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був пред`явлений в суд лише 22.01.2008 року. Крім того стверджує, що самого апелянта залучено до участі у справі аж 28.04.2014 року, тобто через 5 років.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення (т.2а.с. 60-63).

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги, апелянт, діючи через свого представника, фактично оскаржує це рішення частково та просить повністю відмовити у задоволенні позову щодо стягнення моральної шкоди, оскільки таке суперечить положенням ст.1231 ЦПК України, а в частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди позов визнає частково - в розмірі 55 023 грн.36 коп. (т.2 а.с.94-98)

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на обґрунтування і підтримку апеляційної скарги,заперечення на скаргу позивача ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Однак, на думку колегії суддів, дане рішення суду в повній мірі таким вимогам не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та безспірно встановлено судом першої інстанції, 09.07.2003 року на перехресті вулиць Бориславської та Данила Галицького в місті Дрогобичі Львівської області, під час перетинання ОСОБА_1 перехрестя на велосипеді, автомобіль марки «ЗАЗ Део Ланос» під керуванням водія ОСОБА_4 , рухаючись по перехрестю з порушенням вимог п.16.12. Правил дорожнього руху України не уступив дорогу вказаному велосипедисту, внаслідок чого відбулось зіткнення, від якого ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня важкості.

29.10.2004 року слідчим відділом Дрогобицького МРВ ГУМВСУ у Львівській області було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 31.01.2005 року відносно ОСОБА_4 було застосовано Закон України «Про амністію» від 11.07.2003 року, а провадження у кримінальній справі №І-ІІ-05 щодо останнього було закрито, що підтверджується постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2005 р. (а.с.4; кримінальна справа 1-1-П-05 а.с.84 ).

Згідно заяви ОСОБА_4 про застосування щодо нього Закону України «Про амністію» від 11.07.2003 року та закриття кримінальної справи, останній повністю визнає свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст.286 ч.1 КК України (кримінальна справа 1-1-П-05 а.с.70).

Як вбачається із Акту судово-медичного дослідження(обстеження) №232-Д від 14 червня 2004 року, у гр-на ОСОБА_1 були виявлені наступні тілесні ушкодження: черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, яка ускладнилась післятравматичним церебральним арахноідитом з помірним гіпертинзивним синдромом та порушення координації, забійна рана лівої гомілки, синці в потиличній ділянці голови, на лівому плечовому суглобі і на лівій гомілці. Дані тілесні ушкодження були спричинені дією твердого тупого предмету чи при падінні на такий, можливо в час та при обставинах вказаних потерпілим, зокрема вони могли утворитись і при падінні з велосипеда під час дорожньо-транспортної пригоди. По ступеню тяжкості вищевказані тілесні ушкодження відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень (кримінальна справа 1-1-П-05а.с.18-20).

Таким чином, матеріалами справи знайшли своє підтвердження як сам факт протиправних дій ОСОБА_4 при вчиненні ним ДТП за наведених вище обставин, так і факт заподіяння позивачу ОСОБА_1 внаслідок винних дій ОСОБА_4 середньої важкості тілесних ушкоджень.

Як вбачається з матеріалів справи та стверджується позивачем, останній, після отримання вказаних тілесних ушкоджень, неодноразово стаціонарно лікувався, як в умовах медичних закладів України, так і в Російській Федерації, зокрема:
- з 11.07.2003 року по 22.07.2003 року - в нейрохірургічному відділі Дрогобицької МЛ №1 з діагнозом: закрита ЧМТ, струс головного мозку, забійна рана середньої третини лівої гомілки (т.1 а.с.22, 34);
- з 27.11.2003 року по 11.12.2003 року - в 2-му нейрохірургічному відділенні Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м.Львова з діагнозом: післятравматичний церебральний арахноїдит з помірним гіпертсифістним синдромом, порушенням координації, гіпоталамічними пароксизмами (т.1 а.с.159);
- з 13.01.2004 року по 23.01.2004 року - в нейрохірургічному відділі Дрогобицької МЛ №1 з діагнозом: закрита ЧМТ, струс головного мозку, забій шийного відділу хребта, забій мяких тканин обличчя (т.1. а.с.35);
- з 24.05.2005 року по 07.06.2005 року - в нейрохірургічному відділі Дрогобицької МЛ №1 з діагнозом: віддалені наслідки ЧМТ у вигляді антено-вегетативного синдрому, після травматичний арахноєдіт (т.1 а.с.23, 185);
- з 01.08.2005 року по 19.08.2005 року в психоневрологічному відділенні військової частини №42304 м.Тверь Російської Федерації з діагнозом: посттравматичний церебральний арахноєдіт з явищами вегето-судинних порушень, помірно виражені емоційно-вольові порушення (а.с.26);
-з 20.09.2006 року по 29.09.2006 року в 2-му нейрохірургічному відділенні Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м.Львова з діагнозом: післятравматичний церебральний арахноїдит з помірним гіпертсифістним синдромом, порушенням координації, гіпоталамічними пароксизмами (т.1 а.с.37,38);
-з 18.04.2007 року по 30.04.2007 року в 2-му нейрохірургічному відділенні Комунальної міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги м.Львова з діагнозом: післятравматичний церебральний арахноїдит з помірним гіпертсифістним синдромом, порушенням координації, гіпоталамічними пароксизмами(т.1 а.с.37,39);
- з 18.01.2008 року по 29.01.2008 року в нейрохірургічному відділі Дрогобицької МЛ №1 з діагнозом: післятравматичний церебральний арахноєдіт, післятравматична енцефалопатія (т.1 а.с.184);
- з 26.07.2008 року по 13.08.2008 року в МЛПУЗ «Вороновська районна лікарня» з діагнозом: наслідки ЧМТ в вигляді церебрального арахноєдіта з вираженим антено-невротичним синдромом (т.2 а.с.45,кримінальна справа 1-1-П-05 а.с.94).

Відповідачем не заперечено доводів позивача про те, що вказане лікування було пов`язано з наслідками отриманої ОСОБА_1 травми голови під час ДТП в 2003 році.

Згідно пояснень позивача та наданих розрахунків понесених ним витрат на придбання ліків в період проходження ним лікування в Дрогобицькій міській лікарні в період з 11.07.2003р. по 30.04.2007р. такі становлять 1 528 грн. що знайшло своє підтвердження і матеріалами справи (т.1 а.с.33,34,35, 38, 39) та фактично визнається відповідачем, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування цих витрат позивачу.

В той же час, судова колегія не знаходить доведеними посилання позивача на те , що на лікування в Україні ним витрачено 3689,60 грн., оскільки такі, окрім лікування в Дрогобицькій міській лікарні в зазначений вище період, не підтверджені належними і допустимими доказами.

Що стосується тверджень позивача ОСОБА_1 про понесені ним витрати на придбання ліків в період його перебування на лікуванні в медичних закладах Російської Федерації, які, він просить відшкодувати за рахунок відповідача разом з витратами на проїзд на лікування, на думку колегії суддів такі не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Зокрема, позивачем жодним чином не доведено необхідності проходження ним лікування в психоневрологічному відділенні саме військової частини №42304 в м.Твері Російської Федерації з 01.08.2005 року по 19.08.2005 року та у Вороновській районній лікарні Московської області з 26.07.2008 року по 13.08.2008 року.
Твердження позивача в суді про те, що таке лікування він проходив по знайомству та домовленості з медичними працівниками цих закладів, не можуть бути прийняті до уваги судом для об`єктивного висновку про те, що понесені ним витрати на таке лікування перебувають в причинно-наслідкловому зв`язку з отриманою ним травмою від дій ОСОБА_4 в ДТП.
Окрім того, колегія суддів вважає недоведеними належними і допустимими доказами розмір понесених ОСОБА_1 витрат на його лікування у Вороновській районній лікарні Московської області з 26.07.2008 року по 13.08.2008 року в розмірі 250 000 рублів, які позивач просить стягнути у гривневому еквіваленті.
Єдиний доказ, на який посилається позивач на підтвердження вартості свого лікування у вказаному медичному закладі Росії, є ксерокопія довідки Вороновської районної лікарні від 12.08.2008 р. за №272 із записом про те, що заплачено готівкою 250 тис.руб., яка була долучена позивачем до матеріалів справи лише у вересні 2015 року (т.2 а.с.45).
Однак в матеріалах даної цивільної справи міститься оригінал такої довідки Вороновської районної лікарні від 12.08.2008 р. за №272, яку долучено до матеріалів справи саме в 2008 році, яка не містить дописки про сплачену суму лікування.(т.1 а.с.53)
Копія цієї ж довідки з аналогічним до оригіналу змістом міститься і в матеріалах кримінальної справи 1-1-П-05 (а.с.94).

Таким чином, ксерокопія вказаної довідки із дописаним текстом про сплату за лікування ОСОБА_1 250 тис.руб., яка належним чином не завірена, та не підтверджує відповідність цієї копії оригіналу, не може вважатися належним і допустимим доказом, а тому безпідставно взята судом до уваги при розрахунку понесених позивачем витрат на лікування.
Будь-яких інших доказів, які б з достатньою достовірністю та очевидністю підтверджували факт та розмір понесених ОСОБА_1 витрат в період перебування на лікуванні в медичних закладах Росії в матеріалах справи не має і позивач таких не надав, а висновки суду першої інстанції щодо доведеності доводів позивача в цій частині є необґрунтованими.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині вимог про відшкодування повної вартості велосипеда, одягу та взуття, які, за ствердженням позивача були пошкодженні під час ДТП, суд виходив лише з пояснень самого позивача та наданих ним магазинних чеків про вартість аналогічного майна станом на 13.12.2013р. (т.1 а.с.191-194) не перевіривши наявність об`єктивних доказів на підтвердження заподіяння такої шкоди.

В той же час, шляхом огляду колегією суддів матеріалів кримінальної справи встановлено, що відповідно до протоколу огляду і перевірки технічного стану транспорту від 09.07.2003р. проведеного ст. л-том міліції ОСОБА_7 в присутності понятих та ОСОБА_1 , велосипед останнього отримав технічні ушкодження: деформовано передню вилку та передній болотник. Велосипед технічно справний і повернутий власнику. Зауважень ОСОБА_1 не поступило (кримінальна справа 1-1-П-05а.с.25-26).

Таким чином, твердження позивача про те, що внаслідок ДТП його велосипед фактично було знищено і такий йому не повертався, є необґрунтованим.

Окрім того, в матеріалах як даної цивільної справи № 442/55/11 так і кримінальної справи1-1-П-05. відсутні будь які об`єктивні докази пошкодження чи знищення одягу та взуття ОСОБА_1 внаслідок вказаного ДТП, про відшкодування вартості яких просить позивач.

Положеннями ст.440 ЦК Української РСР (що діяла на час ДТП в 2003 р) визначалось, що шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі.

Згідно ст.450 ЦК Української РСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ст.453 цього ж Кодексу, присуджуючи відшкодування шкоди, суд, арбітраж або третейський суд відповідно до обставин справи зобов`язує особу, відповідальну за шкоду, відшкодувати її в натурі (надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ і таке інше) або повністю відшкодувати заподіяні збитки.
Згідно п.1 ст.22 ЦК України ( 2004 р.), особа, якій нанесені збитки (майнова шкода) в результаті порушення її громадянських прав, має право на їх відшкодування. Майновими збитками вважаються: втрати, які особа понесла у зв`язку із знищенням або ушкодженням майна, а також витрати, які особа понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права(реальні збитки);
Відповідно до вимог ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За приписами ч.2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У відповідності до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року (із змінами і доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В п.9 цієї ж постанови роз`яснено, що при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду і якості, виправити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі, застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

У відповідності до положень ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

Згідно вимог ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Аналізуючи фактичні обставини справи з огляду на наявні у справі докази з урахуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 , як спадкоємець та правонаступник ОСОБА_4 , несе перед ОСОБА_1 майнову відповідальність в межах вартості майна, одержаного в спадщину, яка згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.08.2007 р. складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 та грошових коштів в сумі 1306,64 грн.
Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи №2490 від 03.04.2015 року дійсна (ринкова) вартість 1/4 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 площею 19, 7 кв.м. на час проведення дослідження становить 387 617 грн..
Відповідно до ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
В ході апеляційного розгляду даної справи відповідачем, який діє через свого представника, фактично було визнано можливість відшкодування заподіяної позивачу ОСОБА_1 протиправними діями ОСОБА_4 матеріальної шкоду у зв`язку з пошкодженням велосипеда, одягу та взуття під час ДТП на загальну суму 1 950 грн.( тобто, в розмірі, визначеному позивачем), а також відшкодувати збитки, які потерпілий поніс на придбанням медикаментів та необхідністю лікування в різних медичних закладах, в тому числі і в Росії ., погоджуючись, що таке може бути повязане з наслідками черепно-мозкової травми, отриманої під час ДТП, які становлять 53 073 грн.36 коп., а всього на загальну суму 55 023,36 грн. (1 950 грн.+ 53 073 грн.36 коп.).

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено заподіяння позивачу ОСОБА_1 матеріальної шкоди на більшу суму, судова колегія вважає, що позов в цій частині вимог позивача підлягає задоволенню саме в розмірі, визнаному відповідачем.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то судом першої інстанції при вирішенні вказаного питання не були враховані положення ч.2 ст.1231 ЦК України та не взято до уваги, що за життя ОСОБА_4 судом не присуджувалось стягнення з нього будь-якої суми моральної шкоди на користь позивача, а тому на відповідача ОСОБА_3 , як на спадкоємця, не може бути покладено обов`язку по відшкодуванню такої шкоди, на що правильно покликається апелянт..
Відповідно до п.п.2,3 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог або змінити це рішення.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В частині стягнення з ОСОБА_3 майнової шкоди рішення суду слід змінити, зменшивши суму такого стягнення до 55023,36 грн.
Виходячи з положень ст. ст.84, 88 ЦПК України судова колегія вважає що зменшенню підлягає і сума стягнення з ОСОБА_3 судових витрат, а саме: до 760 грн. за проведення експертизи та до 1360 грн. витрат на правову допомогу на користь позивача та на користь держави - до 550 грн. судового збору, пропорційно задоволеному позову.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п.п.1, 4 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 в розмірі 50 000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині відмовити повністю.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської облякасті від 10 лютого 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 майнової шкоди змінити, зменшивши розмір такого відшкодування, який визначити в сумі 55023 (п`ятдесят п`ять тисяч двадцять три) гривні 36 коп.
Це ж рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання стягнення судових витрат змінити, зменшивши розмір таких стягнень.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 760 грн. за проведення експертизи та 1360 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 550 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскарженим у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий: Штефаніца Ю.Г.

Судді: Береза В.І.

Бойко С.М.