Номер провадження: 22-ц/785/7439/16
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання кредитних договорів недійсними, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійними договори про надання споживчого кредиту укладених між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» № 0 від 29.02.2008 року, № 0 від 03.03.2008 року, як укладені під впливом омани щодо істотних умов в частині розрахунку ціни.

В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що згідно кредитного договору № 0 від 29.02.2008 року він отримав кредит на придбання квартири у сумі 100000 доларів США під 11,2% річних на строк до 28.02.2029 року з умовами погашення ануїтетними платежами у розмірі 1035,00 дол. США. Проте в порушення п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» сукупна вартість кредиту та графік погашення платежів, а також окремий документ, що містить зазначені істотні умови, в договорі відсутні.

У кредитному договорі № 0 від 03.03.2008 року про видачу споживчого кредиту на суму 30000 доларів США під 13,4% річних на строк до 05.03.2018 року з умовами погашення ануїтетними платежами у розмірі 460,00 дол. США, лише йдеться посилання на сукупну вартість кредиту та Графік платежів як на Додаток № 1 (пп. 1.2.2).

Проте зазначений документ також відсутній, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», яким передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 11), і розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 10.05.2007 року №168, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808.

Після укладення кредитних договорів, які не містили обов'язкових для споживчого кредитування умов, між сторонами були підписані Додаткові угоди з приєднанням Додатків № 2 - Графіків погашення кредитів та їх сукупної вартості.

Натомість за розрахунками позивача, суми платежів за розрахунковий період, що містяться у Графіку погашення кредитів не відповідають ані арифметичним нормам, ані вимогам Правил надання банками України інформації споживачу.

25.03.2016 року позивачем була подана заява про зміну підстав позову, обґрунтована висновком експертного економічного дослідження № 77/с від 24.03.2016 року, складеним судовим експертом Новоселовою В.В., згідно якого у здійснених банком розрахунках, що були надані позивачу на час укладення договору, спеціаліст встановила невідповідності умовам договору, які унеможливили відповісти на низку запитань позивача, пов'язаних з обсягом його зобов'язань за кредитними договорами.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 було задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 29.02.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк».

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 від 03.03.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк».

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ПАТ «УкрСиббанк». В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянт в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлявся належним чином.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 29.02.2008 року та 03.03.2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (у наступному ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договори про надання споживчого кредиту № та № 0 шляхом підписання їх сторонами та отримання позичальником грошових коштів у передбаченому кредитними договорами розмірі.

Вказані обставини підтверджуються долученими до матеріалів справи копіями кредитних договорів, а отже в силу положень ст. 61 додаткового доказування не потребують.

Проте, банком було неналежним чином виконано його обов'язки як особи що надає фінансові послуги, а саме, - всупереч приписам Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу не було надано належних та зрозумілих розрахунків вартості кредиту, що призвело до того, що позивач не міг надати реальної оцінки доцільності отримання для себе такої фінансової послуги, та отримав від банку вказані кредити, в той час, коли дійсні умови кредитування у наступному виявилися для позивача незрозумілими та неприйнятними.

Так, з матеріалів справи вбачається, що частинами вказаних кредитних договорів є «Графіки погашення кредитів», «Графіки платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (Додакток № 2 до кредитних договорів), «Тарифи банку» (також зазначені як Додаток № 2 до кредитних договорів), а «Також тарифи на обслуговування поточних рахунків клієнтів-фізичних осіб резидентів і нерезидентів в національній валюті (ТП «Базовий»).

Відповідно до засад Розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Згідно п. 3.2. вказаних Правил, у Графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Відповідно до висновку експертного економічного дослідження № 77/с від 24.03.2016 року, що було складено судовим експертом Новоселовою В.В. вбачається, що за результатами дослідження договорів кредиту № 0 від 29.02.2008 року та № 0 від 03.03.2008 року з додатками до них, не вбачається можливим встановити, які вартісні елементи кредиту за кожний платіжний період (погашення основного зобов'язання або ануїтентний платіж) увійшли до розрахунку «Суми платежу за розрахунковий період (колонка 2)».

Крім того, оскільки загальна сума процентів за користування кредитом нарахована банком відповідно до графіку погашення основного зобов'язання (тіла кредиту), порядок погашення якого за розрахунками спеціаліста встановити, не вбачається можливим, а також неможливо встановити загальну залишкову вартість періодів дії кредитних договорів, тож і розрахунок процентів за користування кредитом та фактичне абсолютне значення подорожчання кредиту встановити не вбачається за можливе. Розрахувати реальну процентну ставку по вказаних кредитних договорах не вбачається за можливе.

Обґрунтованих заперечень щодо висновків експерта відповідачем в судовому засіданні не надано, від проведення судово-економічної експертизи відповідач відмовився. Тому доводи апеляційної скарги щодо правомірності укладення спірних договорів в частині розрахунку ціни є безпідставними.

Згідно висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), - держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Конституційний Суд України виходив також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві.

Разом з тим, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч. 1 ст. 634 ЦК).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Таким чином, положення п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Міжнародним правом також передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на до контрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди (п. 1.2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 року № 39/248, Хартія захисту споживачів, схвалена Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17.05.1973 року № 543, п. п. 9, 13, 14 преамбули Директиви 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 року).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», - договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

Фінансовими активами у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону є кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів.

Істотними умовами договору згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 230).

Оскільки в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ПАТ «УкрСиббанк» не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі належної повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, а надана інформація про зазначені обставини кредитування виявилась недостовірною, такою, що ввела позивача в оману щодо істотних умов правочинів, тому суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець