23.05.2016 Справа № 363/988/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1,
при секретарі ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання недійсним державного акту на право власності та земельну ділянку та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому за ст. 1301 ЦК України просив визнати недійсним державний акт серії ЯД №694745 про право власності на земельну ділянку площею 0,1506 га, кадастровий номер :27:1090002, що знаходиться за адресою Київська область Вишгородський район с. Боденьки вул. Леніна, 3, виданий на імя ОСОБА_8, оскільки він виданий особі, яка не мала права на спадкування та на підставі незаконного рішення виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської області №67 від 21 листопада 2002 року, яке прийнято всупереч ст.ст. 81, 118 ЗК України та заповіту його батька ОСОБА_9

В цьому звязку просив визнати за ним одноосібно право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті батька.

Позивач в суді просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проти позову заперечили, посилаючись на те, що вказана земельна ділянка успадкована ними саме після смерті їх матері, а спір про це вже вирішений, про що Вишгородським районним судом Київської області ухвалено судове рішення від 23 жовтня 2015 року і визнано за ними право власності в порядку спадкування в рівних частках.

Представник відповідача ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської областів судове засідання не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, проти позову не заперечив.

Третя особа ОСОБА_7 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що 08 березня 2002 року помер ОСОБА_9 (батько позивача, відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та третьої особи ОСОБА_7І.).

За життя ОСОБА_9 склав заповіт від 24 лютого 1994 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_10, яким заповів усе своє майно порівну по ? частині кожному своїм дітям ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

04 грудня 2006 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_6І визнано такими, що прийняли спадщину після смерті 08 березня 2002 року їх батька ОСОБА_9 та визнано за ними право власності по ? частині кожному на житловий будинок №9 по вул. Леніна в с. Боденьки Вишгородського району Київської області, земельну частку (пай), розміром 3,77 умовних кадастрових гектарів, що перебуває в колективній власності ТОВ «Жукинський» в с. Жукин Вишгородського району Київської області та грошовий вклад, що знаходиться на зберіганні у Вишгородській філії ощадбанку с. Жукин №5399/037 на рахунку №1023.

13 березня 2009 року померла ОСОБА_8 (дружина померлого ОСОБА_9 та мати позивача, відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та третьої особи ОСОБА_7І.).

За життя ОСОБА_8 склала заповіт від 15 лютого 2008 року, посвідчений секретарем Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області ОСОБА_11, яким заповіла усе своє майно порівну своїм дітям ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_6

Згідно листа Управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області №М-656/0-406/6-15 від 25 листопада 2015 року на імя ОСОБА_8 виготовлено, але не зареєстровано державний акт серії ЯД №694745 про право власності на земельну ділянку площею 0,1506 га, кадастровий номер :27:1090002, що знаходиться за адресою Київська область Вишгородський район с. Боденьки вул. Леніна, 3.

Право власності в порядку приватизації оформлювалося за спадкодавцем на підставі рішення 10 сесії ХХІV скликання ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської області №56 від 03 березня 2014 року.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 жовтня 2015 року за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в порядку спадкування за заповітом після смерті 13 березня 2009 року ОСОБА_8 визнано право власності по 1/3 частині кожному на земельну ділянку площею 0,1506 га, кадастровий номер :27:1090002, що знаходиться за адресою Київська область Вишгородський район с. Боденьки вул. Леніна, 3.

Крім того вказаним судовим рішенням встановлено, що після смерті ОСОБА_8 спадкоємцями майна померлої, являються сини ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_6, інших спадкоємців судом не встановлено, що підтверджується матеріалами спадкової справи №458 до майна померлої 13 березня 2009 року ОСОБА_3А, індекс справи № 02-14.

Спадкоємець ОСОБА_12 відмовився від частини спадкового майна по заповіту на користь інших спадкоємців в рівних частинах кожному, шляхом подачі заяви від 02 вересня 2009 року №930 до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області.

Судом встановлено, що на імя померлої ОСОБА_3 виготовлений державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 694747, який видано на підставі рішення 10 сесії 14 скликання ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської області № 56 від 03 березня 2004 року, площею 0,1506 га, яка розташована в с. Боденьки, вул. Леніна, Вишгородського району, Київської області, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :27:1090002, проте вказаний державний акт не був зареєстрований за життя ОСОБА_8, а відтак вона його не отримала, так як померла.

Таким чином, як визнав суд, оскільки зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_8 на праві власності на день смерті, то земельна ділянка є спадковим майном, яке входить до складу спадщини після її смерті.

Оскільки до складу спадкового майна належала спірна земельна ділянка, спадкоємців за заповітом є троє, частки їх є рівними, суд дійшов висновку, що при спадкуванні за заповітом кожний із позивачів має право на 1/3 частину земельної ділянки і визнав за ними право власності в порядку спадкування.

Твердження ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що їх брат ОСОБА_5 відмовився від спірної земельної ділянки не підтверджені належними та допустимими доказами, а навпаки спростовано матеріалами справи.

Вказане судове рішення ніким не оскаржено та набрало законної сили.

За таких обставин чинним правовстановлюючим документом на спірну земельну ділянку згідно матеріалів справи є рішення суду від 23 жовтня 2015 року про визнання права власності на неї, а не державний акт серії ЯД № 694747 про право власності на земельну ділянку, який просить визнати недійсним позивач.

Отже право власності на земельну ділянку виникло у позивача та відповідачів в рівних частинах в порядку спадкування після смерті 13 березня 2009 року їх матері ОСОБА_8, яке визнано і захищено судом.

Згідно ст. 129 Конституції України обовязковість судових рішень є однією з основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1-3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України. Обовязковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В справі відсутні будь-які належні, достатні та допустимі докази того, що спірна земельна ділянка входила до складу спадщини після смерті батька позивача ОСОБА_9 і, що цей спадкодавець набув на неї право власності в передбаченому Законом порядку.

Сама тільки довідка ОСОБА_4 сільської ради Вишгородського району Київської області №367 від 16 листопада 2015 року про наявність в користуванні ОСОБА_9 вказаної земельної ділянки про виникнення в останнього права власності на неї, яке б могло бути успадковане, свідчити не може.

Відтак спірна земельна ділянка входить до складу спадщини після смерті матері позивача ОСОБА_8, що встановлено вказаним судовим рішенням. Доводи позову цих обставин спростовувати не можуть.

В цьому позові позивач фактично намагається домогтися перегляду вже існуючого судового рішення та дати нову (протилежну) юридичну оцінку, всупереч висновків суду, яке набрало законної сили, і таким чином домогтися перегляду справи на свою користь та позбавити виниклого згідно Закону права власності на спірну земельну ділянку відповідачів, що є неприпустимим.

Зазначена позиція на думку суду не відповідає принципу правової визначеності і праву на справедливий судовий розгляд.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що "одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення лише через те, що вона переслідує мету домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру" (рішення у справі "Пономарьов проти України", заява № 3236/03, п.40; див. також рішення у справі "Рябих проти Росії", заява № 52854/99, п.52).

Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили.

За таких обставин доводи позову на вимогах Закону не ґрунтуються і є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що поданий позов є необґрунтованим і недоведеним, порушених прав позивача, які б підлягали захисту, судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного і керуючись статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя