У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоГвоздика П.О.,
суддів: Завгородньої І.М., Остапчука Д.О.,
Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи: ОСОБА_11, ОСОБА_12, орган опіки та піклування, про захист майнових прав шляхом припинення права власності та визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_13 - на рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер її батько ОСОБА_14, після смерті якого відкрилася спадщина на 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1. Вона є єдиним спадкоємцем після його смерті, а відповідачі, які успадкували частки від спадкового майна, не є його дітьми та не мали права на спадщину, що підтверджується рішеннями судів. Заповіт, який був врахований при ухваленні судового рішення від 28 серпня 2009 року про визнання права власності на спадкове майно за сторонами, був визнаний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 січня 2014 року недійсним.

Просила припинити право власності відповідачів на спадкове майно та визнати за нею право власності на 7/9 частини від 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року частково скасовано. Припинено право власності ОСОБА_7 на 4/9 частини у спадщині від 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1, яка відкрилася після смерті ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_13, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена частково.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що визнання недійсним заповіту не тягне за собою автоматичне скасування рішення суду та автоматичне виникнення права власності на спадкове майно за позивачем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 у частині припинення права власності ОСОБА_7 на частину у спадщині, яка відкрилася після смерті ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, апеляційний суд керувався тим, що заповіт, на підставі якого судовим рішенням від 20 листопада 2008 року було визнано право власності ОСОБА_7 на 4/9 частини у спадщині від 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1, рішенням суду від 13 січня 2014 року визнано недійсним, тому підстава для виникнення у ОСОБА_7 права власності на майно відпала.

Із такими висновками апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є донькою і спадкоємицею першої черги ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а. с. 71, 73).

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 листопада 2008 року позов ОСОБА_7, ОСОБА_13 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_10, до ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_11 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1, укладений 11 лютого 2004 року ОСОБА_15 на користь ОСОБА_16 Визнано за ОСОБА_7 право власності на 4/9 частини спадкового майна ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, що складається з 57/100 частини будинку. Визнано за кожним з неповнолітніх: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/9 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_14, що складається з 57/100 частини будинку по АДРЕСА_1 (разом − на 3/9 частини спадкового майна). Виселено ОСОБА_11 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та знято з реєстрації.

Зазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_14 за життя на підставі договору дарування від 20 лютого 1992 року набув право власності на 57/100 частини спірного будинку, а після його смерті це житло стало спадковим майном, тому ОСОБА_15 не вправі була 11 лютого 2004 року дарувати спірну частину житлового будинку ОСОБА_16

ОСОБА_14 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, а тому після його смерті його спадкоємці, які у встановленому законом порядку вчинили дії, спрямовані на прийняття його спадщини, вправі претендувати на спірну частину будівлі, яка є частиною спадщини.

З копії спадкової справи на майно ОСОБА_14 вбачається, що 16 червня 1994 року ним був складений заповіт на користь ОСОБА_17 Крім того, до нотаріальної контори після смерті спадкодавця у встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини, крім ОСОБА_7, на користь якого був складений заповіт, також звернулися через своїх законних представників неповнолітні діти спадкодавця, а також непрацездатна мати спадкодавця, яка відмовилася від спадщини на користь неповнолітньої ОСОБА_6 (а. с. 82−84).

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 січня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 10 квітня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року, визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_14, посвідчений нотаріусом Першої рівненської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 16 червня 1994 року за реєстраційним № 1-3005, яким ОСОБА_14 заповів усе своє майно ОСОБА_17 (а. с. 9−14).

Статтею 524 ЦК Української РСР закріплено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч. 2 ст. 545 ЦК Української РСР, якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Разом з тим апеляційний суд не врахував, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 грудня 2003 року визнано ОСОБА_14, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, батьком ОСОБА_17, ОСОБА_19, ОСОБА_19, ОСОБА_20 (а. с. 77).

Відповідно до вимог ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Апеляційний суд не врахував, що визнання заповіту, складеного ОСОБА_14 на користь ОСОБА_17, не є підставою для усунення останнього від права на спадкування за законом, і що у даному видку мова може йти тільки про перерозподіл часток у спадковій масі.

Крім того, рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 листопада 2008 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_13 в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_10, до ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_11 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності є чинним і у встановленому законом порядку не скасоване.

Також із матеріалів справи вбачається, що судом апеляційної інстанції порушено норми цивільного процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою першою розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

У статтях 74-76 ЦПК України врегульовано порядок вручення судових повісток. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку.

Тобто належним повідомленням особи, яка бере участь у справі, є розписка про отримання судової повістки.

10 вересня 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду першої інстанції з апеляційною скаргою на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 серпня 2015 року (а. с. 185−187).

Ухвалами апеляційного суду Рівненської області від 08 та 09 жовтня 2015 року відрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду на 26 жовтня 2015 року.

Судові повістки про виклик до суду на 26 жовтня 2015 року о 10 год. 45 хв. ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_13 не отримали, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися до суду за закінченням терміну зберігання (а. с. 228−231).

У судовому засіданні 16 листопада 2015 року в день ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_13 присутні не були, докази про їх повідомлення про день та час судового засідання у матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін − одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, не можна вважати, що суд апеляційної інстанції дотримався вимог щодо належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст. ст. 74−76 ЦПК України, чим, окрім іншого, порушено і вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Оскільки рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, тому рішення апеляційного суду має бути скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_13 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик
Судді: І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
Д.О. Остапчук
О.М. Ситнік