Справа № 359/8288/15-ц Головуючий у І інстанції Чирка С. С.
Провадження № 22-ц/780/684/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 16.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання права власності, визнання договорів частково недійсними,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, в подальшому змінила предмет позову на визнання права власності та визнання договорів частково недійсними. Заявлені вимоги мотивувала тим, що перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у шлюбі, під час якого вони побудували будинок № 65 по вул. Чапаєва в м. Бориспіль Київської області, а після розірвання шлюбу ОСОБА_3 приватизував присадибну земельну ділянку біля будинку. Вважає, що кожному з подружжя належить по ? частини домоволодіння та земельної ділянки, але з врахуванням того, що вона в цьому будинку була зареєстрована та постійно проживала з 1983 року, після розірвання шлюбу не зверталася до суду з позовом про поділ будинку, оскільки її майнових прав ніхто не порушував. Дані права були порушені на початку 2013 року, а саме її колишній чоловік та донька, скориставшись її тимчасовою відсутністю, замінили замки в дверях будинку та хвіртці та не впускають до будинку. Крім того, спірний будинок, в тому числі і її ? частина, по іпотечному договору від 27 грудня 2012 року, укладеному ОСОБА_3, перебуває під іпотекою ПАТ «Державний ощадний банк України», і згідно п. 5.1.4 договору вона як співвласник будинку дала згоду на його іпотеку. Перед наданням цієї згоди донька, зять та колишній чоловік ввели її в оману щодо обставин договору, які мають істотне значення, проект договору іпотеки їй читати не давали, договір вона не підписувала, а тому договір іпотеки від 27 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України» є частково недійсним в розмірі ? частини будинку, який належить їй на праві власності. Просила визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння № 65 по вул. Чапаєва в м. Бориспіль Київської області, визнати частково недійсним в розмірі ? частини іпотечний договір між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний ощадний банк України» від 27 грудня 2012 року, визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги від 03 липня 2014 року в розмірі ? частини між ПАТ «Ощадний банк України» та ОСОБА_4 та договір від 03 липня 2014 року між тими ж сторонами в розмірі ? частини про відступлення права вимоги, визнати частково недійсним в розмірі ? частини договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 09 вересня 2014 року на імя ОСОБА_4

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2015 року в позові ОСОБА_2 про визнання права власності, визнання договорів частково недійсними відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вважала помилковими висновки суду про законність укладених відповідачами правочинів, вказуючи, що вона давала згоду тільки на передачу в іпотеку спільного майна, її згоди на подальше відчуження спільного майна не було. Перехід права власності на будинок, власниками якого були вони з чоловіком, на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не був безпосереднім, а здійснений на підставі інших угод, в яких вона участі взагалі не брала.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи позивачу ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном. Відтак, надавши згоду на передачу ОСОБА_3 в іпотеку належного їй майна і право визначати йому самостійно умови такого забезпечення, позивач тим самим погодилася і на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, що не потребує додаткового погодження ОСОБА_2 Позивачем не було доведено, що її згода на укладення договору іпотеки надана внаслідок обману та всупереч її волі.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 27 грудня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, розташований по вул. Чапаєва, 65 в м. Борисполі Київської області з метою забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_6 за укладеним із ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитним договором від 27 грудня 2012 року.

Розділом 6 іпотечного договору визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, п. 6.2 встановлено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі у відповідності до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п.6.6 цього договору.

Пунктом 6.6 визначено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, а саме: за цим договором іпотекодержатель має право від свого імені набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязань на підставі укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до заяви від 27 грудня 2012 року ОСОБА_2 надала згоду на передачу вказаного житлового будинку в іпотеку.

За змістом вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_2 не заперечує проти того, щоб умови договору іпотеки визначалися ОСОБА_3 на його власний розсуд.

02 липня 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 були укладені договори про відступлення права вимоги, за якими банк відступив ОСОБА_4 право вимоги за укладеним 27 грудня 2012 року із ОСОБА_6 кредитним договором та укладеним із ОСОБА_3 іпотечним договором від 27 грудня 2012 року.

09 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно із яким до останнього перейшло право власності на спірне нерухоме майно.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, посилаючись на вимоги ст. 60 ЦПК України, прийшов до висновку, що позивачем належних та допустимих доказі на підтвердження своїх доводи, що її згода на передачу майна в іпотеку була підписана нею внаслідок обману та всупереч її волі, не надано.

Дані висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовані.

Відтак, відповідають обставинам справи і вимогам закону висновки суду першої інстанції про те, що при укладенні договору іпотеки від 27 грудня 2012 року сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов, позивач надала згоду на його укладення, а тому в задоволенні позовних вимог в частині визнання договору іпотеки частково недійсним слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Таким чином, аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном, та надавши згоду на передачу ОСОБА_3 в іпотеку належного їй майна і право визначати йому самостійно умови такого забезпечення, ОСОБА_2 тим самим погодилася й на те, що на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб, що не потребує додаткового погодження ОСОБА_2, оскільки законодавством не передбачено права осіб, які не були стороною іпотечного договору, а лише погодилися на передачу в іпотеку належного їм майна, на обовязкове надання згоди при застосуванні того чи іншого встановленого Законом України «Про іпотеку» способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів звертає увагу, що дані висновки узгоджуються із ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 серпня 2015 року по даній справі.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, а відтак відхиляються колегією суддів.

Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсними договорів в звязку із їх недоведеністю.

Також суд дійшов вірного висновку, не спростованого доводами апелянта, що відповідач ОСОБА_5 є власником будинку № 65 по вул. Чапаєва в м. Борисполі і передбачених законом підстав для позбавлення його права власності на вказаний будинок судом не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагєєв В.О

ОСОБА_7