Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/778/3503/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД», Державного підприємства «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», треті особи: Запорізька обласна державна адміністрація, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД», ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної особи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є фахівцем з вищою освітою за кваліфікацією інженера-електромеханіка. З жовтня 1979 року обіймав посади майстра монтажного цеху, інженера-технолога 3-ї категорії, інженера-технолога 2-ї категорії, інженера-технолога 1-ї категорії, заступника начальника монтажного цеху, енергетика цеху. З 1998 року по 2013 рік - працював в ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» у відділах сертифікації продукції на посаді провідного інженера; повірки радіо і електричних величин на посаді заступника начальника відділу; випробувальному центру на посаді начальника випробувального центру.

З 2013 року по 2014 року - працював в ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД», на посаді начальника випробувальної лабораторії, випробування автомобілів. Зазначає, що має досвід роботи за своєю спеціальністю понад 36 років, та вважає себе добрим спеціалістом.

Міністерством економіки розвитку і торгівлі України наказом від 02.03.2015 року №208 було оголошено конкурсний відбір на посади керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки, що належать до сфери управління Мінекономрозвитку. У березні 2015 року позивач прийняв участь в конкурсному відборі на посаду генерального директора ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». За результатами обговорення та аналізу конкурсних пропозицій позивача оголошено переможцем конкурсного відбору на посаду керівника ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Рішення Комісії є підставою для укладення контракту між Міністерством економічного розвитку і торгівлі України та переможцем конкурсного відбору.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 року №777 повинно бути проведено погодження призначення керівника підприємства головою місцевої держадміністрації.

Однак, в липні 2015 року позивачу стало відомо, що на лист Міністерства економіки розвитку і торгівлі України №2202-14/18092-03 від 05.06.2015 року Запорізька обласна державна адміністрація не погодила позивача на посаду генерального директора ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на підставі скарг нібито трудового колективу того ж ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та химерної характеристики з минулої роботи позивача в ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД».

При ознайомленні з цими скаргами позивач був приголомшений, в листах, які були адресовані до Запорізької ОДА, Міністру економічного розвитку і торгівлі та Прем'єр-міністру України нібито від трудового колективу державного підприємства та товариства містилися неправдиві відомості, які порочать його честь і гідність та підривають репутацію.

Вважає, що інформація в листах є наклепом, основна мета надсилання цих листів - надати підставу для Запорізької обласної державної адміністрації не погодити кандидатуру позивача як переможця конкурсного відбору на посаду керівника державного підприємства.

Після неодноразового уточнення позовних вимог просив визнати недостовірною інформацію (ствердження), розповсюджену ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД», а саме «ОСОБА_3 має дуже поверхні знання щодо технічних питань в транспортній галузі», «показав себе невмілим адміністратором, технічно неграмотним працівником конфліктною людиною», а також «ОСОБА_3 самовільно вилучив ряд документів, інструкцій із системи управління якістю підприємства» викладену у зверненні/заяві від 22.05.2015 року та від 04.08.2015 року ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД»; зобов'язати ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД» протягом 10 календарних днів, з дня набрання рішення суду законної сили, спростувати вищевказану недостовірну інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме направити листа до Міністра економічного розвитку і торгівлі А.Абромавичуса та голові Запорізької обласної державної адміністрації, з спростуванням викладеної у листі (вих. №24 від 22.05.2015 року та вих. №11/08-15 від 04.08.2015 року); визнати недостовірною інформацію (ствердження), розповсюджену ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» по відношенню до ОСОБА_3, а саме «невміння вести переговори, організовувати роботу та колектив, не залишили позитивного сліду від його перебування на підприємстві», «за час роботи ОСОБА_3 начальником випробувального центру, випробувальної лабораторії промислової продукції та дорожньо-транспортних засобів цей структурний підрозділ із прибуткового перейшов у збитковий. Діяльність ОСОБА_3 на посаді керівника випробувального центру негативно вплинула на діяльність підприємства, зокрема порушені багаторічні зв'язки з клієнтами підприємства», «випробувальний центр, яким він керував останні 5 років, з прибуткового став збитковим. Він не зміг утримати існуючих клієнтів і не шукав нових, не міг налагоджувати ділові зв'язки», а також «у робочий час займався аудиторською діяльністю, що не входить в обов'язки начальника випробувального центру» викладену у зверненнях/заявах (листи №б/н та №03/12 від 12.06.2015 року); зобов'язати ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» протягом 10 календарних днів, з дня набрання рішення суду законної сили, спростувати вищевказану недостовірну інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме направити листа до Міністра економічного розвитку і торгівлі А. Абромавичусу, голові Запорізької обласної державної адміністрації та прем'єр-міністру України; стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь збитки (упущена вигода) в розмірі 107040 грн., моральну шкоду заподіяну внаслідок дій відповідачів в розмірі 80000 грн. суму витрат, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 1000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною інформацію, розповсюджену Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД» в листі вих. №11/08-15 від 04.08.2015 року по відношенню до ОСОБА_3, а саме інформацію про те, що ОСОБА_3 вилучив ряд документів з системи управління якістю підприємства.

Зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД» (, місце знаходження: 69035, м. Запоріжжя, вул. Зої Космодем'янської, 38-а) протягом 10 календарних днів, з дня набрання рішення суду законної сили, спростувати поширену ним інформацію у такий самий спосіб як вона була поширена, а саме направити листа до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (01008, м. Київ, вул. М. Грушевського 12/2).

Стягнуто з Товариство з обмеженою відповідальністю «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД» на користь ОСОБА_3 2000 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди, 487,20 грн. судового збору, а всього стягнути 2487 (дві тисячі чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

В задоволенні інших позовних вимог про визнання недостовірною та спростування інформації, стягнення завданих збитків, упущеної вигоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове по суті його позовних вимог.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та Запорізької обласної державної адміністрації надійшов лист за №24 від 22.05.2015 року, підписаний від імені колективу ТОВ «ЗРТП ОСОБА_4, ЛТД» ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 Зазначеним листом колектив просив Мінекономрозвитку та особисто міністра не допустити до керівництва державним підприємством таку людину, як ОСОБА_3 Посилаючись при цьому на те, що ОСОБА_3 працював на їхньому підприємстві з 12.11.2013 року по 10.10.2014 року на посаді начальника випробувальної лабораторії колісних транспортних засобів та показав себе невмілим організатором, технічно неграмотним працівником, конфліктною людиною.

В листі зазначено, що після приходу ОСОБА_3 в колективі почалися сварки та конфлікти. Останній має дуже поверхневі знання щодо технічних питань в транспортній галузі. При проведені позапланової перевірки було виявлено, що ОСОБА_3 самовільно вилучив ряд документів, інструкцій із системи управління якістю підприємства.

На запит №2202-15/23868-07 від 21.07.2015 року заступника міністра Мінекономрозвитку директором ТОВ «ЗРТП ОСОБА_4, ЛТД» ОСОБА_5 надіслано лист за №11/08-15 від 04.08.2015 року. На підтвердження предмету спору в листі зазначено, що за час роботи на підприємстві ОСОБА_3 показав себе невмілим менеджером, технічно неграмотним працівником. ОСОБА_3 має дуже поверхневі знання щодо технічних питань в транспортній галузі, а також те, що під час звільнення проявив себе як непорядна людина, вилучив ряд документів з системи управління якістю підприємства, не передав документацію та керівництво своєму заступнику.

Трудовим колективом ДП «Запоріжжястандартметрологія» в адресу премєр-міністра України надіслано листа за №03/12 від 12.06.2015 року в якому зазначено, що колектив звертається зі скаргою щодо формального проведення конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора підприємства. Колективу не зрозуміло для чого потрібно змінювати генерального директора, коли є виконуючий обовязки, який успішно працює і забезпечує виконання всіх показників діяльності підприємства. Колектив висловлює обурення з приводу визначення переможця конкурсу, яким став ОСОБА_3 зазначають, що ОСОБА_3 є колишнім працівником підприємства, працював з ними 15 років та зарекомендував себе з негативної сторони. ОСОБА_3, зовсім не має успішного управлінського досвіду. Випробувальний центр під його керуванням став з прибуткового збитковим. ОСОБА_3, близько року працював начальником лабораторії, але там його просили звільнитися, бо рівень технічних знань виявився поверхневим, надходили скарги від підпорядкованих працівників, щодо несправедливого розподілу фонду матеріального заохочення. При звільненні ОСОБА_3 самостійно вилучив ряд документів, інструкцій із системи управління якістю підприємства.

Від імені трудового колективу ДП «Запоріжжястандартметрологія» лист підписали: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13

До матеріалів справи позивачем долучено також листи організаційного комітету №03/04 від 17.05.2015 року на адресу міністра Мінекономрозвитку України та голови Запорізької ОДА, повідомлення організаційного комітету №03/06 від 02.06.2015 року на адресу Запорізької ОДА, відкритий лист колективів ДП «Запоріжжястандартметрологія» та ДП «Херсонстандартметрологія» №03/15 від 17.06.2015 року на імя Президента України з інформацією про конкурсний відбір на посаду генерального директора ДП «Запоріжжястандартметрологія», висловленням незгоди з кандидатурою ОСОБА_3, проте позивач не ставить питання про спростування вказаної в зазначених документах інформації.

Позивачем в позовних вимогах ставиться питання про визнання недостовірною інформації поширеної у зверненні ДП «Запоріжжястандартметрологія» без номера та дати (т.1 а.с.18). Зазначений лист не містить підписів осіб, які його склали, факт складання, направлення чи отримання такого листа не визнано сторонами, позивач та його представники не змогли пояснити походження зазначеного документа, а відповідно даний лист не може бути прийнятий в якості належного та допустимого доказу поширення негативної відносно позивача інформації. За вказаних обставин, в подальшому, зазначений лист судом не досліджується.

Ст. 32 Конституції України передбачений судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Засобом захисту честі і гідності та ділової репутації фізичної або юридичної особи є спростування відомостей, які їх порочать.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Обовязок довести відповідність розповсюдження відомостей покладається на відповідача, а на позивача - обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, саме тією особою, до якої пред'явлено позов.

Позивач звернувся з позовом про спростування недостовірної інформації до ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД», ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Проте, як вбачається з матеріалів справи негативна, як на думку позивача, інформація, що міститься в листах №24 від 22.05.2015 року та №03/12 від 12.06.2015 року поширена не юридичними особами, а членами трудового колективу товариства та державного підприємства відповідно.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про протилежне, що нібито обидва листи містять реквізити юридичних осіб, а саме виготовлені на фірмовому бланку, мають штемпель державного підприємства.

Як вбачається зі змісту вказаних листів, особи які їх підписали, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 та ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 є членами трудових колективів ТОВ «ЗРТП ОСОБА_4, ЛТД» та ДП «Запоріжжястандартметрологія» відповідно. Зазначені особи в оспорюваних листах висловили свою незгоду з результатами проведеного конкурсу на заміщення посади державного службовця, посилаючись на особу переможця ОСОБА_3 Вступають не від імені юридичної особи та очевидно, що готуючи звернення до відповідних субєктів вказані особи діяли довільно та не на виконання якихось обовязків.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до позиції Верховного суду України, що міститься в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі «Постанова»), суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що оскільки підписанти діяли від себе особисто, не на виконання посадових обовязків, які б могли бути встановлені юридичними особами, членами трудових колективів вони являються, при цьому реалізовували конституційне право на колективне звернення, а адресати уповноважені були проводити конкурси на заміщення вакантних посад, на погодження кандидата на посаду, а як наслідок уповноважені на здійснення перевірки будь-якої інформації про претендента, суд дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги в частині спростування недостовірної інформації, поширеної листами №24 від 22.05.2015 року та №03/12 від 12.06.2015 року предявлені не до належних відповідачів та задоволенню не підлягають.

До всього інформація висловлена підписантами, як членами трудового колективу, окрім відомостей про те що ОСОБА_3 вилучив ряд документів з системи управління якістю підприємства, не містить фактичних тверджень та не може бути перевіреною.

Інформація про організаторські здібності, технічну грамотність, конфліктність позивача, що висловлена конкретними фізичними особами є їх особистою думкою, та за своїм змістом є оціночним судженням.

Відповідно до п.19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно ст.1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-XII, під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі.

Відомості - це звістка, повідомлення; факт - дійсна, реальна подія; думка - твердження, що виражає оцінку чого-небудь, відношення до кого-небудь, погляд на що-небудь.

Відповідно до ч.2 ст.47-1 цього Закону оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Щодо листа вих. №11/08-15 від 04.08.2015 року, яким надана характеристика позивача за період роботи на ТОВ «ЗРТП ОСОБА_4, ЛТД» судом встановлено, що характеристика надавалася на запит №2202-15/23868-07 від 21.07.2015 року заступника міністра економічного розвитку і торгівлі України. Характеристика, окрім критики позивача, оцінки його дій, зокрема щодо якості практичних знань, поведінки під час звільнення та інше, що за своїм змістом є оціночними судженнями, містить і фактичні твердження, зокрема, що ОСОБА_3 вилучив ряд документів з системи управління якістю підприємства.

Відповідно до п.11 Постанови, у випадку поширення інформації, яку подає

посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює.

За вказаних обставин, суд правильно визначив, що ТОВ «ЗРТП ОСОБА_4, ЛТД» відбулося поширення негативної інформації про позивача в частині звинувачення його у вилученні документів.

В ході розгляду цієї справи взято до уваги необхідність забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Зважаючи на положення позивача в суспільстві, його зв'язки з громадським життям у звязку з поширенням цієї недостовірної інформації необмежене коло осіб, колеги, роботодавці безперечно сформували своє уявлення про ОСОБА_3, як особистість, як ділового партнера, працівника та безперечно вибудували своє ставлення, поведінку стосовно останнього.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, відповідно до ст.177 ЦПК України є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до Конституції України життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (ст.201 ЦК України).

У ст.297 ЦК України йдеться, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Норми ст.299 ЦК України передбачають право на недоторканність ділової репутації та її захист у суді.

Основними принципами інформаційних відносин є - достовірність і повнота інформації (ст.2 Закону «Про інформацію»).

Масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації (ст.22 Закону).

У ст.27 Закону записано, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою цивільно-правову відповідальність згідно із законами України.

Кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (ст.5 Закону).

Право на відшкодування моральної шкоди має фізична особа, честь, гідність та ділову репутацію якої принижено.

За загальновизнаними визначеннями:

честь - суспільна оцінка моральних і духовних якостей людини;

гідність - самооцінка особою своїх моральних і соціальних якостей; честь є мірою гідності особи, отже, ці категорії взаємопов'язані;

репутація - суспільно-позитивна оцінка соціальних якостей людини;

ділова репутація - суспільно-позитивна оцінка трудових, професійних якостей особи, виконання взятих на себе зобовязань, почуття відповідальності за виконану роботу; ділова репутація і це більш вузьке поняття ніж честь або репутація, оскільки охоплює оцінку особи лише у сфері суспільно-виробничих відносин.

Під приниженням честі та гідності фізичної особи розуміється поширення недостовірної інформації про таку особу, членів її сім'ї або близьких родичів, внаслідок чого вона зазнала фізичних чи душевних страждань.

Приниженням ділової репутації фізичної особи, є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати її діяльності у зв'язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.

Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини "випливають із властивої людській особі гідності".

Ці ідеї відображені й у Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави (ст.3 Конституції України).

Саме закріплення за державою обов'язку забезпечення прав і свобод людини дає можливість, у випадку порушення останніх, звернутися до суду з метою їх захисту та відновлення, а також за компенсацією шкоди, завданої таким порушенням.

Під шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

За загальним правилом моральну шкоду відшкодовує особа, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується добровільно або за рішенням суду. При цьому, суд підкреслює, що не має значення чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи вона відшкодована й також не враховується розмір такого відшкодування.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ст.23 ЦК України ).

Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду.

Виходячи з аналізу ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальне правило про розподіл тягаря доказування, встановлене ст.60 ЦПК України й передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом встановлено, що інформація, про спростування якої позивач звернувся до суду, і суд з цим погодився, є неправдивою, такою що дискредитує його честь, гідність, ділову репутацію, встановлено і те що вона розповсюджена відповідачем, який, на думку суду, вчинили цивільне правопорушення своєю неправомірною поведінкою.

Згідно з ч.2 ст.57 ЦПК України, засобами доказування є: пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи, висновки експертів.

Заяви ОСОБА_3 про те, що він відчував душевні страждання, є прямим доказом факту заподіяння моральної шкоди, а оцінка цього доказу - прерогатива суду.

Прямих доказів протилежного, відповідачами не надано.

Позивач оцінив заподіяну йому моральну шкоду у сумі 80 000 грн.

Із аргументів слідує, що тривалий період переживання образливої інформації, необхідність її правового спростування, постав причиною накопичення психоемоційної напруги у звязку з чим порушився звичайний спосіб життя, погіршилося здоровя.

При цьому при вирішенні справи в цій частині суд застосовує властивий цивільному праву принцип еквівалентного компенсування шкоди особистим немайновим правам і благам: обсяг шкоди неможливо точно вирахувати, оскільки моральна шкода не має вартісного еквіваленту. Будь-яка компенсація такої шкоди не буде адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутація, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власної ініціативи чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

З огляду на свій обов'язок оцінити шкоду на підставі справедливості, й з урахуванням наведених конкретних обставин справи, включаючи страждання, яких зазнав позивач, суд дійшов до правильного висновку про компенсацію моральної шкоди в сумі 2000 грн., яка підлягає з юридичної особи - автора неправдивої інформації.

Встановлена судом як неправдива інформація, як така, що поширена про позивача, підлягає спростуванню в спосіб її поширення.

В судовому засіданні не встановлено причинного звязку між діями юридичних осіб відповідачів по справі та не призначенням відповідача на вакантну посаду генерального директора ДП «Запорізький науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», відповідно підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення упущеної позивачем вигоди відсутні, позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду , який обґрунтовано не приймає до уваги доводи допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 ОСОБА_9, які фактично охарактеризували атмосферу в колективі після приходу ОСОБА_3 на ТОВ «Запорізьке ремонтно-транспортне підприємство «ОСОБА_4, ЛТД», та допитані є тими самими членами колективу, що і підписали оскаржувані звернення, а відповідно є зацікавленими особами.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: