у х в а л а

17 лютого 2016 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши скаргу ОСОБА_2, заінтересовані особи Відділ Державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_3, на дії та бездіяльність державного виконавця,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся в суд із вищезазначеною скаргою порядку ст.ст.383-386 ЦПК України, в якій просить суд визнати бездіяльність державного виконавця неправомірної та зобов`язати його усунути порушення.

При цьому, заявник не зазначає, якого саме державного виконавця дії та бездіяльність оскаржується, які дії та яка бездіяльність, а також які порушення його слід зобов`язати усунути та яким чином.

Крім того, заявник взагалі не пише, яке виконавче провадження він має на увазі, і чи взагалі винесена постанова про його відкриття.

Жодного доказу на підтвердження своїх вимог не зазначає та з урахуванням заяви про розгляд справи за його відсутності - не долучає, не заявляє і жодного клопотання про витребування матеріалів, в тому числі виконавчого провадження.

Суд відповідно до ЦПК України позбавлений можливості за власною ініціативою збирати докази на підтвердження тих чи інших вимог і розглядає справи виключно в межах заявлених вимог і на підставі тих доказів, які подаються сторонами (ч.1 ст.11 ЦПК України)

Так, всупереч ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» заявник в скарзі не зазначає: повне найменування (ім'я) всіх сторін виконавчого провадження, їх місце проживання чи перебування. Не зазначено конкретно дії/рішення якого державного виконавця оскаржуються, оскільки така особа також має виступати учасником розгляду скарги - заінтересованою особою.

Статтею 383, ч. 1 ст. 386 ЦПК України встановлено імперативне правило, згідно якого сторони виконавчого провадження звертаються до суду з відповідною скаргою до державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржується. П. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» передбачає, що предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність конкретного державного виконавця або іншої посадової особи, зокрема, бездіяльність яких оскаржує заявник. Дані вимоги закону заявником також не виконані при складанні своєї скарги, що позбавляє можливості визначити коло осіб, до компетенції яких належить вирішення питання про усунення можливого порушення її прав та свобод.

І боржник, і стягувач, і державний виконавець будуть заінтересованими особами по справі.

Окрім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, містити відомості, перелічені в п.п. 3-5 ч. 3 ст. 85 Закону України «Про виконавче провадження» (на даний час - ч. 7 ст. 82 даного Закону).

В разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, зокрема і щодо вимог, передбачених ст. 120 ЦПК України (така скарга повинна подаватися з її копіями та копіями всіх документів, доданих до скарги відповідно до учасників процесу).

Однак, дана скарга не відповідає вказаним вимогам.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову (заяви) в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову (заяви) і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову, заяви) до розгляду.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позов або заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє заявника та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання заявником ухвали.

Якщо ж заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

За вищевикладених обставин, заяву слід залишити без руху та надати скаржнику строк для усунення вищезазначених недоліків.

Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспрюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна його (цього порядку) дотримуватися (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року)

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 119, 121 ЦПК України, ч. 7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», суд -

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_2, заінтересовані особи Відділ Державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції в м. Києві, ОСОБА_3, на дії та бездіяльність державного виконавця, - залишити без руху та надати строк для усунення недоліків, який не може перевищувати двох днів з моменту отримання копії даної ухвали шляхом подачі скарги в новій редакції з урахуванням зазначених судом недоліків.

В разі невиконання ухвали суду, дана скарга буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Кицюк