У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 11 травня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів: Євтушенко О.І., Завгородньої І.М.,Остапчука Д.О., Ситнік О.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання зобов'язання позичальника спільною сумісною власністю, визнання об'єктом особистої власності грошових коштів, стягнення коштів в порядку регресу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що з 02 листопада 1991 року до 09 листопада 2011 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, у період якого в інтересах сім'ї 10 грудня 2007 року між ним та ЗАТ «Промінвестбанк» укладено кредитний договір № 652з/2іп07, відповідно до умов якого отримав кредит у розмірі 50 000 гривень зі сплатою процентів у розмірі 17 % річних за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення - 09 грудня 2017 року. Після припинення шлюбних відносин з липня 2010 року він самостійно сплачує заборгованість за кредитом, а тому просив суд визнати зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором спільною сумісною власністю подружжя; визнати кошти, сплачені особисто у рахунок погашення боргу за кредитним договором у період з липня 2010 року по червень 2013 року включно у розмірі 55 544 гривні 88 копійок, об'єктом права особистої власності; стягнути з відповідача на його користь Ѕ частини коштів, сплачених ним особисто у період з липня 2010 року по червень 2013 року, у порядку зворотної вимоги у розмірі 42 616 гривень з урахуванням індексу інфляції за вказаний період. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 Ѕ частини виконаних позивачем ОСОБА_6 у період з 01 вересня 2011 року до 07 червня 2013 року кредитних зобов'язань за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № 652з/2іп07 у розмірі 18 968,34 грн з урахуванням інфляційних витрат у розмірі 11 836,25 грн, а всього на загальну суму 30 804,59 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів у порядку регресу у розмірі 18 968,34 гривень та інфляційних втрат у розмірі 11 836,25 гривень, та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів в порядку регресу у розмірі 8 804,10 гривень та інфляційних втрат у розмірі 3 007,31 гривень скасовано та ухвалено в цих частинах нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів у порядку регресу та інфляційних втрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 у порядку регресу Ѕ частину виконаних ОСОБА_6 у період з 01 липня 2010 року по 07 червня 2013 року зобов'язань за кредитним договором від 10 грудня 2007 року № 652з/2іп07 у розмірі 27 772,44 гривень та інфляційні втрати за період з 01 липня 2013 року по 01 червня 2015 року у розмірі 14 843,56 гривень, а всього 42 616 гривень. В іншій частині рішення суду залишено без змін. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту використання коштів, отриманих за кредитним договором, в інтересах сім'ї, а тому вважав, що у подружжя виникли рівні солідарні обов'язки щодо виконання умов кредитного договору та повернення коштів. Встановивши, що позивач після припинення спільного проживання з відповідачкою здійснював погашення кредитної заборгованості самостійно, суд першої інстанції дійшов висновку про обов'язок відповідача відшкодувати позивачу Ѕ частини сплачених коштів в межах строку позовної давності з урахуванням встановленого індексу інфляції. Вирішуючи спір в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не порушував питання про переведення боргу на відповідача і банк такої згоди не надавав, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Відмовляючи у задоволення позову в частині вимог про визнання грошових коштів, сплачених за кредитним договором, об'єктом права особистої власності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки перелік майна, що є особистою власністю дружини чи чоловіка, визначений ст. 57 СК України. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів у порядку регресу у розмірі 18 968,34 гривень та інфляційних втрат у розмірі 11 836,25 гривень та в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення коштів в порядку регресу у розмірі 8 804,10 гривень та інфляційних втрат у розмірі 3 007,31 гривень та ухвалюючи в цій частині нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що кошти, отримані позивачем за кредитним договором, були витрачені для потреб сім'ї та в її інтересах, а тому їх повернення кредитору є спільним зобов'язанням подружжя, які позивач виконав в повному обсязі, у зв'язку із чим дійшов висновку про обов'язок відповідача повернути позивачу половину сплачених коштів з урахуванням індексу інфляції, який розраховується виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, та врахувавши, що право зворотної вимоги виникло у позивача з моменту сплати боргу в повному обсязі (07 червня 2013 року), вважав, що строк позовної давності ним не пропущено. Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя зобов'язання позичальника за кредитним договором, апеляційний суд виходив з того, що позивач не порушував питання про переведення боргу за кредитним договором на відповідача, банк такої згоди не надавав і на час розгляду справи зобов'язання за кредитним договором виконані у повному обсязі, а також врахував, що вимога про визнання грошових коштів об'єктом права особистої власності не є належним способом захисту порушеного права, оскільки перелік майна, що є особистою власністю дружини чи чоловіка, визначений ст. 57 СК України. Крім того, зазначив, що правовідносини, які виникли між сторонами, не стосуються поділу спільного майна подружжя, а є спільним обов'язком сторін перед кредитором. Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 листопада 1991 року по 09 листопада 2011 року. 10 липня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком укладено кредитний договір № 652з/2іп07, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 50 000 гривень зі сплатою 17 % річних за користування кредитним коштами з кінцевим терміном повернення - 09 грудня 2017 року. Згідно з п. 4 кредитного договору виконання зобов'язань забезпечується іпотечним договором від 10 грудня 2007 року № 61 з/3іп07, відповідно до умов якого предметом іпотеки є чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1, загальною площею 62,2 кв.м. Згідно з нотаріально посвідченою заявою від 10 грудня 2007 року відповідач надала згоду на передачу в іпотеку вказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав зобов'язання за кредитним договором, сплативши на користь ПАТ «Промінвестбанк» в період з 07 липня 2010 року по 17 грудня 2012 року заборгованість у розмірі 26 769 гривень 33 копійки та в період з 19 грудня 2012 року по 07 червня 2013 року - 28 755 гривень 55 копійок на користь ПАТ «Альфа-банк» (у зв'язку з укладенням договору про відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов'язок, мас право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку,належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. За змістом вказаної норми право зворотної вимоги одного із солідарних боржників до інших виникає, коли такий боржник погасив борг повністю. Ознакою регресного зобов'язання є його самостійний, незалежний від основного договору характер, а також те, що воно виникає лише після припинення основного договору. Встановивши, що позивач виконав грошове зобов'язання самостійно, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що право зворотної вимоги про стягнення з відповідача на його користь грошових коштів виникло з моменту сплати боргу в повному обсязі. Разом з тим, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції, апеляційний суд залишив поза увагою наступне. Стаття 625 ЦК України міститься у розділі «Загальні положення про зобов'язання» Книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2759цс15). Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення коштів в порядку регресу як на підставі норм ЦК України так і з урахуванням норм СК України, апеляційний суд не з'ясував, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів на підставі ст. 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції. Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вимог про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, в частині вирішення спору про визнання спільною сумісною власністю подружжя зобов'язання позичальника за кредитним договором та визнання грошових коштів особистою власністю, є законним та обґрунтованим. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ю.Г. Іваненко у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року в частині вимог про стягнення коштів в порядку регресу з урахуванням індексу інфляції скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Д.О. Остапчук О.М. Ситнік В.І. Мартинюк О