Справа №461/2640/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2016 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Лялюк Є.Д.

при секретарі Станкевич Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_2, ГРА ЛМР, ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради», УКВ ДЕП ЛМР про визнання права комунальної власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

В позовних вимогах керівник Львівської місцевої прокуратури №1 просить: визнати право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м за адресою: Львівська обл., м. Львів, вулиця Грушевського М., будинок 16, реєстраційний номер майна: 33546264, витребувати нерухоме майно нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м за адресою: Львівська обл., м. Львів, вулиця Грушевського М., будинок 16, реєстраційний номер майна: 33546264, з незаконного володіння ОСОБА_1 передавши їх територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16.12.2010 у справі № 2-367/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміни в праві власності та зобовязання до вчинення дій зобовязано ОСОБА_3 відшкодувати грошову суму, отриману від ОСОБА_2 за договором позики шляхом передачі приміщень по вул. Грушевського, 16 у м. Львові, визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м. по вул. Грушевського, 16 та зобовязано обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за останнім право власності на згадані приміщення. При цьому, згадане приміщення належало ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення від 24.01.2006, виданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №67 від 24.01.2006.

Водночас, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000012 від 23.04.2015 встановлено, що свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення пл. 34,3 кв. м., позначене на поверхневому плані під літерою А-1, яке знаходиться в м. Львові на вул. Грушевського, 16 є підробленим, а відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району право власності на дане приміщення не оформлялося взагалі.

Так, досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що у 2007 році ОСОБА_3 виготовив свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення від 24.01.2006, згідно з яким йому на праві власності належить нежитлове приміщення по вул.Грушевського, 16 у м.Львові, позначене на поверхневому плані під літерою А-1, площею 34.3 кв.м., що не відповідає дійсності.

В судове засідання представник прокуратури не зявився. Подав клопотання про розгляд позовної заяви без його участі. Позовні вимоги підтримав. Проти задоволення зустрічного позову заперечив.

Представники Львівської міської ради та управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради позов прокурора підтримали згідно поданої заяви..

Представник ЛКП «Агенція ресурсів Львівської міської ради» подав клопотання про розгляд справи без його участі. При розгляді спору покликається на розсуд суду.

Відповідач у судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п. п. 21, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

Слід також відмітити, що у відповідності до ч.1 ст.216 ЦК України, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, подальший перехід права власності на спірне приміщення від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 не можна вважати законним.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Оскільки між територіальною громадою м. Львова та нинішнім володільцем спірних приміщень ОСОБА_2 існують речово-правові відносини щодо права на спірне нежилі приміщення, а тому і належним способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий - витребування майна (ст.ст. 387, 388 ЦПК України).

Таким чином, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені постановою про закриття кримінального провадження обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про витребування від ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади м. Львова нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м. по вул. Грушевського, 16 у м. Львові.

Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 22.02.2016 ОСОБА_3 виготовив свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення від 24.01.2006, згідно з яким йому на праві власності належить нежитлове приміщення по вул. Грушевського, 16 у м. Львові, позначене на поверхневому плані під літерою А-1, площею 34.3 кв.м.

В подальшому, 13.06.2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 200000 грн. строком на три роки. Після закінчення строку дії договору позивач по справі звернувся до відповідача з вимогою про повернення вказаних коштів, однак отримав відмову. Після цього, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 із проханням відшкодувати грошові кошти шляхом передачі належного йому приміщення загальною площею 34,3 кв. м по вул. Грушевського. 16 у м. Львові, на що останній погодився, однак жодних дій не вчинив.

Відповідно до укладеного договору позики, забезпеченням виконання зобовязання за договором виступали нежитлові приміщення площею 34,3 кв. м (першого поверху під літ. 8 площею 2,8 кв. м, під літ. 9 площею 15,4 кв. м, підвального поверху під літ. ІІ площею 2,5 кв. м, під літ. ІІІ площею 13,6 кв. м.) в будинку № 16 на вул. Грушевського у м. Львові, що належали ОСОБА_3

При цьому, спірне приміщення належало ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення від 24.01.2006, виданого Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження №67 від 24.01.2006.

13.06.2007 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 200000 грн. строком на три роки.

В подальшому, у грудні 2010 року ОСОБА_3 під час розгляду Галицьким районним судом м. Львова цивільної справи №2-367/2010, ввів суд в оману, надавши лист в якому, усвідомлюючи нікчемність договору позики від 13.06.2007, визнав позовні вимоги ОСОБА_2 та підтвердив наявність у нього на праві власності нежитлового приміщення по вул. Грушевського, 16 у м.Львові, позначеного на поверхневому плані під літерою А-1, площею 34.3 кв.м., що не відповідає дійсності, внаслідок чого рішенням Галицького районного суду м.Львова від 16.12.2010 за ОСОБА_4 визнано право власності на вказане нежитлове приміщення, яке належить громаді м. Львова, в особі Львівської міської ради, заподіявши тим самим збитків на суму 28945 грн.

За таких обставин, 18.01.2016 ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 192 КК України.

Однак, 22.02.2016 вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.5 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, в звязку із смертю підозрюваного.

Також, як встановлено досудовим розслідуванням у згаданому кримінальному провадженні, нежитлові приміщення по вул. Грушевського, 16 знаходяться на балансі Львівського комунального підприємства «Агенція ресурсів Львівської міської ради» та є комунальною власністю.

Судом також враховується той факт, що ухвалою Львівської міської ради №1404 від 27.12.2001 «Про впорядкування окремих питань власності на обєкти нерухомого майна» до власності територіальної громади м. Львова підтверджено приналежність будинку на вул. Грушевського, 16 (п. п. 2.5), про що 19.09.2003 внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

На підставі згаданого рішення Галицького районного суду м. Львова 29.04.2011 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за ОСОБА_2 зареєстровано право власності за реєстраційним номером 33546264.

У подальшому, 30.05.2011, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_2 відчужив згадані нежитлові приміщення по вул. Грушевського, 16 ОСОБА_1

Як зазначає керівник Львівської місцевої прокуратури №1, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000012 від 23.04.2015 встановлено, що свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення пл. 34,3 кв. м., позначене на поверхневому плані під літерою А-1, яке знаходиться в м. Львові на вул. Грушевського, 16 є підробленим, а відділом приватизації державного житлового фонду Галицького району право власності на дане приміщення не оформлялося взагалі.

Також досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що у 2007 році ОСОБА_3 виготовив свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення від 24.01.2006, згідно з яким йому на праві власності належить нежитлове приміщення по вул.Грушевського, 16 у м.Львові, позначене на поверхневому плані під літерою А-1, площею 34.3 кв.м., що не відповідає дійсності.

Щодо заявленого відповідачем зустрічного позову, то слід вказати наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не зявився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Від відповідача заява про розгляд зустрічної позовної заяви за його відсутності чи відсутності його представника до суду не надходила.

Тому суд, враховуючи, що розгляд справи за відсутності відповідача або його представника неможливий, вважаючи, що відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, заслухавши думку інших учасників процесу, які просили зустрічну позову заяву залишити без розгляду, суд приходить до висновку, що позов необхідно залишити без розгляду, розяснивши відповідачу наслідки залишення без розгляду, передбачені ч. 2 ст. 207 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.330, 387, 388 ЦК України, ст.ст.45 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради задоволити.

Визнати право комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м за адресою: Львівська обл., м. Львів, вулиця Грушевського М., будинок 16, реєстраційний номер майна: 33546264.

Витребувати нерухоме майно нежитлові приміщення загальною площею 34,3 кв. м за адресою: Львівська обл., м. Львів, вулиця Грушевського М., будинок 16, реєстраційний номер майна: 33546264, з незаконного володіння ОСОБА_1 передавши їх територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Зустрічний позов ОСОБА_6 залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Лялюк Є.Д.