УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Львівської міської ради, виконавчого комітету Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, відділу приватизації державного житлового фонду Франківського району м. Львова, третя особа - Третя львівська державна нотаріальна контора, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання права власності в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 квітня 2010 року № 475;

- визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 22 червня 2010 року № 1051-Ж-Ш;

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво на право власності від 22 жовтня 2010 року на житлові будинки, що знаходяться по АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасувати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 серпня 2010 року № 26968738;

- визнати право власності в порядку спадкування на житлові будинки (домоволодіння), що знаходяться по АДРЕСА_1, в наступних частках за наступними особами: 1/2 частини житлового будинку під літерою «А-2», площа якого становить 172,6 кв. м, літньої кухні під літ «Е», сараю під літ «Д» та сараю під літ «М» - за ОСОБА_4; 1/2 частини житлового будинку під літерою «А-2», площа якого становить 172,6 кв. м, літньої кухні під літ «Е», сараю під літ «Д» та сараю під літ «М» - за ОСОБА_5, а також визнати особистою власністю ОСОБА_4 житловий будинок під літ «Б-1», площа якого становить 51,1 кв. м.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що у 1954 році ОСОБА_6 (який є дідом позивача), отримав у користування земельну ділянку по АДРЕСА_1, що підтверджується актом передачі і зазначення земельної ділянки, на якій побудував житловий будинок, що підтверджується актом приймання новозбудованого житлового будинку від 20 грудня 1957 року, а рішенням виконкому Львівської міської ради від 19 грудня 1958 року № 1337 визнано за ним право власності на вказане будинковолодіння.

Позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, а спадкоємцями після його смерті були ОСОБА_7 (мати позивача) та ОСОБА_5 (тітка позивача).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8, у зв'язку із чим позивач, як її спадкоємець, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте отримав відповідь про те, що згідно з даними ОКП «БТІ та ЕО» станом на 29 грудня 2012 року будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5

Позивач зазначав, що ОСОБА_8 на підставі ст. 549 ЦК УРСР прийняла спадщину, а тому, на його думку, спадкоємці як співвласники домоволодіння повинні були зареєструвати право власності на цей будинок кожний по Ѕ частини, проте не зробили цього у зв'язку із необхідністю встановлення юридичного факту приналежності свідоцтва про смерть ОСОБА_9, а після оформлення такого рішення ОСОБА_8 не реєструвала право власності з причин свого похилого віку, проте ОСОБА_5 зареєструвала за собою право особистої власності на все домоволодіння, чим фактично незаконно позбавила його права на спадкування цього будинку, у зв'язку з чим ОСОБА_4 просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 лютого

2016 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 червня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 квітня 2010 року № 475 щодо погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літ. «А-2» з господарськими будівлями в частині погодження прийняття в експлуатацію господарських будівель під літ. «Д» та «Е» на АДРЕСА_1.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 22 жовтня 2010 року № 1051-Ж-Ш Про оформлення права власності на житловий будинок та господарські будівлі на АДРЕСА_1 в частині оформлення громадянці ОСОБА_5 права приватної власності на житловий будинок під літ. «Б-1», житловою площею 35, 8 кв. м, усього - 51,1 кв. м, літню кухню під літ. «Е», сарай під літ. «Д» по АДРЕСА_1 у м. Львові.

Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на житловий будинок від 22 червня 2010 року Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради про приналежність ОСОБА_5 на праві власності нерухомого майна в частині: належності ОСОБА_5 житлового будинку під літ. «Б-1» житловою площею 35,8 кв. м, всього - 51,1 кв. м, літньої кухні під літ.«Е» , сараю під літ. «Д» по АДРЕСА_1 у м. Львові, із скасуванням державної реєстрації права власності на нерухоме майно від 10 серпня 2010 року № 26968738 на власника ОСОБА_5 в частині реєстрації житлового будинку під літ «Б-1» по АДРЕСА_1

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Таким чином рішення апеляційного суду оскаржується тільки в частині задоволення позову ОСОБА_4, а тому в іншій частині на предмет законності і обґрунтованості судом касаційної інстанції не перевіряється.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_4, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

За вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, посилався на правові норми, якими врегульовано питання прийняття спадщини, узаконення самочинного будівництва, керувався положеннями Конституції України, та мотивував своє рішення тим, що відповідачі у справі - органи місцевого самоврядування при винесенні оспорюваних позивачем рішень діяли у межах повноважень, а ОСОБА_5, здійснивши самочинне будівництво будинку, набула на таке право власності у встановленому законом порядку, оскільки інший співвласник ОСОБА_8 (мати позивача) не заперечувала проти вчинення відповідачем дій як по будівництву, так і по узаконенню будинку.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, та виходив з того, що рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23 квітня 2010 року № 475 «Про погодження прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу та господарських будівель на АДРЕСА_1», яким вирішено: погодити прийняття в експлуатацію приватного житлового будинку садибного типу під літерою «А-2», господарських будівель під літ. «Д», «Е», «М», які здійснила ОСОБА_5, є протиправним в частині вирішення питання стосовно погодження їй прийняття в експлуатацію господарських будівель під літ. «Д», «Е» в числі інших споруд, оскільки такі не були новоствореним ОСОБА_5 майном, а відносяться станом на 1986 рік до самочинного будинку «Б-І», тобто за життя ОСОБА_6 (діда позивача) та ОСОБА_8 (матері позивача).

За тих же обставин суд дійшов обґрунтованого висновку і про відсутність правових підстав для видачі наказу від 22 жовтня 2010 року № 1051-Ж «Про оформлення права власності на житловий будинок та господарські будівлі на АДРЕСА_1 в частині оформлення ОСОБА_5 права приватної власності на житловий будинок під літ. «Б-1», житловою площею 35, 8 кв. м, усього - 51,1 кв. м, літню кухню під літ. «Е» та сарай під літ. «Д».

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів суду касаційної інстанції вважає правильним висновок апеляційного суду про наявність підстав для скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок від 22 червня 2010 року в частині належності ОСОБА_5 житлового будинку під літерою «Б-1» житловою площею 35,8 кв. м, всього по будинку - 51,1 кв. м, літньої кухні під літ. «Е» та сараю під літ. «Д» із скасуванням державної реєстрації права власності на нерухоме майно від 10 серпня 2010 року № 26968738 на власника ОСОБА_5 в частині реєстрації житлового будинку під літ. «Б-1» по АДРЕСА_1 який є спадковим.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції в оскаржуваній частині і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду попередньої інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 рокув частині задоволення позову ОСОБА_4 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М.Коротун