Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/781/15-ц Головуючий у 1-й інст. Помогаєв А. В.
Категорія 21 Доповідач Галацевич О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Матюшенка І.В., Широкової Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування удаваним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 жовтня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчений 02.02.2001 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 05.08.1995 року він перебував з ОСОБА_1 (на даний час ОСОБА_2) Г.Г. у зареєстрованому шлюбі, який 23.04.2002 року розірвано. Під час шлюбу, 02.02.2001 року року, ними за 2300,00 доларів США було придбано вищевказану квартиру. В лютому 2015 року йому стало відомо, що дружина має намір відчужити зазначене майно, у звязку з чим він дізнався, що замість договору купівлі-продажу між сторонами був укладений договір дарування з метою уникнути сплати податку. Вважає, що договір дарування укладено з метою приховати дійсний правочин, оскільки фактично сторони уклали договір купівлі-продажу.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15.10.2015 року позов задоволено. Визнано договір дарування від 02.02.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі за № 544, за яким ОСОБА_5, ОСОБА_3 подарували ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 удаваним. Визнано цю квартиру спільною сумісною власністю подружжя, такою, що придбано за договором купівлі-продажу на спільні кошти подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину даного нерухомого майна. Додатковим рішенням цього ж суду від 25.01.2016 року вирішено питання про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

В обґрунтування скарги зазначила, що вона не була повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, суд вирішив спір без урахування її пояснень компетентному органу Федеративної Республіки Німеччини, на території якої вона наданий час постійно проживає. Судом не повно зясовано обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, не витребувано оригіналу оспорюваного договору, не зясовано, кому належить на даний час спірне майно, тощо. Рішення ухвалено без належних доказів удаваності правочину. Крім того, суд вийшов за межі позовних вимог, ухваливши рішення про визнання за позивачем права власності на ? частину спірної квартири.

Заслухавши пояснення осіб, які зявились у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно норм Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, особа, яка вважає, що її права порушені має право на захист своїх цивільних прав в установленому порядку судом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За змістом ст. 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Удавана угода своєю формою прикриває реальну угоду, яку мали на меті укласти сторони.

У відповідності до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

За змістом ст. 22 КпШС України, що діяв на час придбання спірного майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що з 05.08.1995 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, який 23.04.2002 року розірвано (а.с. 7-8).

02.02.2001 року укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5, ОСОБА_3 подарували ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 (а.с.6).

ОСОБА_6 змінила своє прізвище на «Трахте» (а.с. 11).

Дарувальник по договору ОСОБА_5 помер 30.08.2005 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 115).

На час розгляду справи судом першої інстанції спірна квартира належала ОСОБА_6, про що свідчать відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 108-111).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, визнала, що фактично між нею та ОСОБА_6, ОСОБА_1 укладався договір купівлі-продажу спірної квартири, а не договір дарування. Між ними було досягнуто згоди щодо ціни квартири 2300,00 доларів США, які вони отримали 02.02.2001 року від подружжя ОСОБА_1. Саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу, був укладений за пропозицією ОСОБА_6 для зменшення витрат на оподаткування при його оформленні. При оформленні угоди у нотаріуса ОСОБА_1 був відсутній.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку, що фактично між сторонами договору дарування ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу. При відчуженні спірної квартири було порушено право позивача як співвласника цієї квартири, оскільки остання є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи ОСОБА_2 щодо розгляду справи у її відсутність та відсутність її пояснень не правильність висновку суду щодо визнання договору дарування удаваним не впливає.

Посилання щодо відсутності належних доказів встановлених судом обставин є також безпідставними, оскільки особа, яка подала апеляційну скаргу, та її представник не спростували пояснень позивача та відповідача ОСОБА_3 щодо приховування угоди купівлі-продажу.

Є також необґрунтованими доводи ОСОБА_2 щодо пропуску строку позовної давності ОСОБА_1, оскільки суду не надано належних та допустимих доказів, що останній в день укладення договору дарування знав про укладення саме такого договору.

Разом з тим, рішення суду підлягає скасуванню у відповідності до п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Так, відповідно до розяснень, які містяться у п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

Таким чином, судом не правильно застосовані до спірних правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, норми матеріального права, зокрема ст.ст. 235, 368, 655, 717 ЦК України та ст. ст. 60, 63, 70 СК України.

Крім того, відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Тому, ухваливши рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину спірного майна, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ним позовних вимог, оскільки останній просив лише про визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя без визначення часток у цьому майні. Відтак, доводи апеляційної скарги у цій частині є обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, а саме визнання договору дарування удаваним, що між сторонами вчинено договір купівлі-продажу, а спірної квартири - спільним сумісним майном подружжя.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 15 жовтня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 26 січня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позову.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений 02.02.2001 року приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу ОСОБА_4, удаваним та визнати, що між цими сторонами вчинено договір купівлі-продажу зазначеної квартири.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 243,60 грн. Судового збору з кожної.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: