У х в а л а

іменем україни

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Остапчука Д. О., ПоповичО. В., Савченко В. О.,

провівши попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що на забезпечення виконання свого зобов'язання за договором позики перед ОСОБА_6 вона 04 грудня 2010 року видала довіреність на його ім'я на розпорядження належним їй на праві власності майном строком на один рік. 10 лютого 2011 року ОСОБА_6, діючи від її імені на підставі довіреності від 04 грудня 2010 року, на підставі договору купівлі-продажу продав належну їй квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9 за 11 500 грн. Проте будь-яких коштів від відповідача за продаж належної їй квартири вона не отримувала. Крім того, ОСОБА_6 не міг здійснювати дії по відчуженню квартири, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири проживав з ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а тому не міг вчиняти дії в інтересах останньої, пов'язані із відчуженням спірної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати недійсним вказаний договір купівлі-продажу квартири.

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому, посилаючись на безпідставне проживання відповідачів у належній їй на праві власності квартирі АДРЕСА_1, просила виселити їх із вказаної квартири.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із вказаної квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 необхідно відхилити з огляду на наступне.

Статтею 335 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1.

04 грудня 2010 року ОСОБА_4 видала на ім'я ОСОБА_6 довіреність, якою уповноважила останнього розпоряджатися належним їй на праві власності майном з питань, пов'язаних із вчиненням правочинів щодо продажу за ціну та на умовах за його розсудом належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1. Довіреність видана строком на один рік та дійсна до 04 грудня 2011 року.

10 лютого 2011 року ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності від 04 грудня 2010 року, за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_9 належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 за 11 500 грн.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_4 посилалась на те, що укладений між ОСОБА_6, який діяв від її імені, та ОСОБА_9 договір купівлі-продажу спірної квартири суперечить приписам ч. 3 ст. 238 ЦК України, оскільки вчинений довірителем у своїх інтересах.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, суди виходили із того, що позивач у суді не довела обставин, на які посилалась на обґрунтування своїх вимог.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази боргових зобов'язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_6, а також того, що ОСОБА_6, відчужуючи спірну квартиру ОСОБА_9, діяв в своїх інтересах.

Крім того, факт проживання ОСОБА_9 з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбуна момент укладання вказаного договору не доведено, оскільки на обґрунтування цих обставин позивачем не надано належних доказів.

З урахуванням наведеного та встановивши факт проживання ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у спірній квартирі, суди, посилаючись на приписи ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про наявність порушеного права ОСОБА_5 на зазначену квартиру та про усунення їй перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною квартирою, шляхом виселення ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із квартири.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наданих доказів - безпідставні, оскільки висновки, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Д. О. Остапчук

О. В.Попович

В. О. Савченко