ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/190/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2016 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Цибулюку М.А., Кубіву С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_2 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна, вселення

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі - Позивач, ОСОБА_2) звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна, вселення.

Позовні вимоги мотивує тим, що з 2000 року проживає з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання з відповідачем народилась донька, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_1. Зазначає, що у 2004 році вони з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1. На той час квартира перебувала в занедбаному стані та потребувала ремонту, який вона зробила за власні кошти. Спільне майно також складається з будинку АДРЕСА_13, який ОСОБА_2 побудувала за власні кошти, отримані внаслідок підприємницької діяльності. Крім того, зазначає, що з березня по травень 2014 року відпочивала з дітьми в Іспанії. Після її повернення відповідач категорично заборонив їй виїжджати з сином ОСОБА_6 до Англії, що призвело до сварки, після якої він її вигнав разом із дітьми з спірної квартири. Враховуючи вищевикладене, звернулась до суду з позовом та просить суд вселити її разом із малолітніми дітьми, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1. Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та виділити ? частини квартири АДРЕСА_1 з урахуванням інтересів малолітніх дітей; визнати її особою, яка створила новостворене нерухоме майно - житловий будинок, який не підлягав державній реєстрації, вважати її особою, яка є власником ? матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_13; вважати її особою, яка є власником ? матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.

До початку судового розгляду, представником позивача подано заяву, відповідно до якої просить суд встановити факт спільного проживання однією сім'єю з 1994 року по травень 2014 року, вселити її разом із малолітніми дітьми, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в квартиру АДРЕСА_1; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_5, виділивши у її власність ? частини квартири АДРЕСА_1 з урахуванням інтересів малолітніх дітей; визнати її особою, яка створила новостворене нерухоме майно - житловий будинок, який не підлягав державній реєстрації, вважати її особою, яка є власником ? матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_13; вважати її особою, яка є власником ? матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подану представником позивача заяву, враховуючи, що заява подана представником позивача до початку розгляду справи по суті та у відповідності до приписів ч. 2 ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до розгляду та вважає за необхідне здійснити розгляд справи з урахуванням наданих представником позивача уточнень.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив суд їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача проти позову заперечувати посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованність, зокрема, ОСОБА_5 пояснив, що у період з 13.08.1983 року по 02.09.2003 рік перебував в офіційному шлюбі з ОСОБА_7, з якою фактично проживав і вів спільне господарство. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_7 в 2003 році переїхав проживати до ОСОБА_2, яка мешкала в квартирі АДРЕСА_4. В квітні 2004 року він продав належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5 та за отримані грошові кошти придбав квартиру АДРЕСА_1, а на залишок коштів, що залишилися після продажу квартири у розмірі 6 000 доларів США зробив ремонт у новій квартирі. Заперечуючи проти позову також зазначив, що житловий будинок, розташований у АДРЕСА_5 був подарований йому 13.11.2004 року його сестрою ОСОБА_8, що підтверджується договором дарування. Щодо позовної вимоги про вселення зазначив, що в 2010 році ОСОБА_2 продала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4 та купила квартиру АДРЕСА_8, де проживала разом із громадянином ОСОБА_9, від якого народила сина - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4. У вказаній квартирі ОСОБА_2 була зареєстрована 05.01.2012 року і знята з реєстрації 05.04.2012 року, з 13.09.2012 по 12.09.2013 рік зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3. Стверджує, що ОСОБА_2 разом із дітьми у його квартирі не проживали з 2010 року, особисті речі в квартирі відсутні, на підтвердження чого надав акт ЖБК «Хімік-20».

Третя особа в судове засідання не з'явилась, направила на адресу суду заперечення, в яких просила розглянути справу згідно вимог чинного законодавства.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.02.2015 року призначено судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизу зупинено.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.04.2016 року відновлено провадження у справі.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, просить, зокрема встановити факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по травень 2014 року та вселити у квартиру АДРЕСА_1, в якій мешкала з відповідачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З матеріалів справи вбачається, що з 13.08.1983 року по 02.09.2003 рік ОСОБА_5 перебував в офіційному шлюбі з ОСОБА_7.

Положеннями ст. 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень СК України, цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, яке відбулось 01.01.2004р.

Таким чином, виходячи із принципу незворотності дії у часі, встановленого ч. 1 ст. 58 Конституції України, на правовідносини, що виникли раніше дія вказаних нормативних актів не поширюється.

Враховуючи вищевикладене, заявлені вимоги щодо встановлення факту проживання позивача та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 1994 року по 01 січня 2004 року підпадають під застосування норм Кодексу про шлюб та сім'ю України (в редакції 1969 р.), положеннями якого передбачена реєстрація шлюбу у державних органах реєстрації актів громадянського стану, при цьому, зазначеним Кодексом не передбачалось право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Водночас, наполягаючи на позовних вимогах, представник позивача зазначив, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.02.2011 року у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 2000 року проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Під час спільного проживання сторони мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Враховуючи, що дана обставина встановлена рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.02.2011 року, суд позбавлений можливості розглядати зазначену вимогу за розглянутий період повторно.

Разом з тим, заперечуючи проти позову відповідач пояснив, що з 2010 року ОСОБА_2 разом із дітьми в спірній квартирі не проживали. З 2010 року ОСОБА_2 проживала з іншим чоловіком в належній їй на праві власності квартирі за адресою: АДРЕСА_8. Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_10.

Актом ЖБК «Хімік-20», мешканцями будинку АДРЕСА_4 повідомлено, що ОСОБА_2 разом із дітьми, ОСОБА_12, ОСОБА_13 у квартирі АДРЕСА_1 не проживали, спільного господарства не ведуть, особисті речі в квартирі відсутні з 2010 року.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 пояснила, що її з ОСОБА_14 познайомив брат. Спочатку сторони жили в квартирі ОСОБА_14, а потім ОСОБА_5 продав належну йому на праві власності квартиру та купив іншу, в яку вони переїхали з позивачем. Згодом, ОСОБА_2 купила собі квартиру по АДРЕСА_8 та переїхала з дітьми туди жити. З 2010 року з ОСОБА_5 не проживала. Через Інтернет ОСОБА_2 познайомилась з іноземцем та в 2012 році народила від нього дитину.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст.58 вказаного Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Наполягаючи на позовних вимогах позивач зазначала, що про те, що вони спільно проживали з відповідачем, проте не надає доказів, що між ними були усталені відносини, що були притаманні ним як подружжю, докази ведення спільного побуту.

До того ж Конституційним судом України у рішенні від 03.06.1999 року за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») визначено таку обов'язкову ознаку члена сім'ї як ведення спільного господарства, чого в даній справі позивачем за визначений у позові період доведено не було.

Таким, чином існування між сторонами таких обов'язкових елементів сім'ї як взаємопов'язаність спільним побутом та його ведення, наявність у них усталених взаємних прав та обов'язків, що притаманні подружжю за спірний період не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01.04.2004 року ОСОБА_5 було відчужено квартиру АДРЕСА_10.

08.04.2004 року ОСОБА_5 було придбано квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 5099/15-43/4444/16-43 від 13.04.2016 року визначити за результатами проведеного натурного обстеження квартири АДРЕСА_1 дату, період виконавця проведених будівельних робіт, перелік та об'єми робіт, а також вартість використаних матеріалів не вбачається за можливе.

13.11.2004 року ОСОБА_8 за договором дарування передала ОСОБА_5 у власність недобудований житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_5. Недобудований житловий будинок, що дарується, побудований на 65,7% готовності, що підтверджується довідкою Обухівського бюро технічної інвентаризації від 30.11.2004 року за № 7493.

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 5099/15-43/4444/16-43 від 13.04.2016 року визначити вартість будівельних робіт та вартість матеріалів, які були використані при проведенні будівництва будинку АДРЕСА_5 не видається можливим через відсутність вихідних даних.

Згідно відмітки в паспорті ОСОБА_2 у період з 05.01.2012 року по 05.04.2012 рік була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8; з 13.09.2012 року: АДРЕСА_3. Згідно пояснень представника позивача вбачається, що ОСОБА_2 разом з дітьми перебуває за кордоном.

Згідно довідки № 03 від 10.01.2012 року у квартирі за адресою: АДРЕСА_8 зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

За правилами статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 08.06.2016 по справі № 6-2253цс15 є обов'язковою для застосування відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України.

Судом встановлено, що спірними є квартира АДРЕСА_1 та недобудований житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_5.

Позивачем не було надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджувало б ту обставину, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти та було придбано ними у власність, а відтак підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 69, 74 СК України, ст.ст. 10, 57-58, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення, а рішення яке було ухвалено без участі особи, яка її оскаржує протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ О.Р. ЛУЖЕЦЬКА