РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/378/16-ц

Пров. №2/766/61/16

09 листопада 2016 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Ус О.В.,

секретар Ханіков І.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради, служба у справах дітей Дніпровської районної у м.Херсоні ради, Антонівська селищна рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № 13 по вулиці Зеленій у м.Антонівка м.Херсона колишню дружину ОСОБА_2 та їх сумісних дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування зазначив, що є власником житлового приміщення, в якому зареєстровані відповідач та діти, але вони з 01 вересня 2014 року переїхала проживати на інше постійне місце проживання до приватного будинку у с.Степанівка. Враховуючи, що відповідач та їх сумісні діти не проживають за місцем реєстрації більш ніж 1 рік, вважає, що вони втратили право користування його власністю відповідно до ст. 405 ЦК України. Реєстрація дітей порушує його права як батька оскільки за рішенням суду діти залишені після розірвання шлюбу проживати разом з матірю, та він не може оформити субсидію, вимушений сплачувати комунальні послуги за осіб, що не проживають.

Від відповідача надійшли письмові заперечення на позов, відповідно до яких вона була вимушена покинути житло через постійні сварки, лайки, застосування відносно неї та дітей насилля, погроз фізичної розправи. З часом здобула нове житло, але в суді знаходиться судова справа та вона з дітьми може опинитися на вулиці. Вказала, що не має нового шлюбу.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі та дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Зазначив, що його колишня дружина мала коханця, з дому пішла до нього, купила собі будинок, в якому продовжує проживати однією сімєю з ОСОБА_5, співмешканець представляється батьком його дітей. Зазначив, що незважаючи на те, що житловий будинок придбаний відповідачем під час їх шлюбу він на нього не претендує, але відповідач повинна зареєструватися у своєму житлі. Вказав, що він не застосовував фізичного насильства не до відповідача, ні до їх дітей. Томограма, подана відповідачем як її, є насправді томограмою іншої особи. Він зустрічався з дітьми в школі разом з психологом, та йому соромно за висновок, оскільки проблем з його боку не існує.

Представник відповідача в судовому засіданні вважав позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відповідач покинула з дітьми спірне житло через неможливість подальшого спільного проживання, на час розгляду справи існує спір щодо права власності на будинок де проживає відповідач з дітьми.

Представники служб у справах дітей Суворовської районної у м.Херсоні ради та Дніпровської районної у м.Херсоні ради вважали позов таким, що не підлягає задоволенню в частині визнання дітей такими, що втратили право користування житлом, у відношенні відповідача покладалися на розсуд суду.

Представник Антонівської селищної ради в судові засідання не зявився, до суду подана заява про розгляд справи у відсутність представника Антонівської селищної ради.

Суд заслухав пояснення сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

Позивач є власником будинку № 13 по вулиці Зеленій у с.Антонівка на підставі договору купівлі-продажу від 25.07.1986 року, що зареєстрований у БТІ 0104.1988 року (арк. справи 41,42) та не є спірним у справі.

15.02.2005 р. ОСОБА_1 уклав шлюб з відповідачем у справі ОСОБА_2 (до укладення шлюбу - ОСОБА_6С.), що також не є спірним та підтверджено копіями паспортів сторін (арк. справи 6-10), копією свідоцтва про шлюб (арк. справи 11).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3, яка народилася 11 листопада 2006 року (свідоцтво про народження серії 1-КГ № 034766 арк. справи 14) та ОСОБА_4, яка народилася 02 серпня 2005 року (свідоцтво про народження серії 1-КГ № 040544 арк. справи 15).

З копії довідки № 21 від 11 січня 2016 року, що видана головою органу самоорганізації населення квартального комітету № 19 Дніпровського району м.Херсона, встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, але з вересня 2014 року за вказаною адресою не проживають (арк. справи 24).

Рішенням Дніпровського райсуду м.Херсона від 06.10.2014 р. з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх доньок у розмірі по 500,00 грн. на кожну дитину, що встановлено рішенням Дніпровського райсуду м.Херсона від 29.09.2015 року у справі № 666/2974/15-ц (арк. справи 17-18) та за приписами ч.3 ст. 61 ЦПК України не потребує доказування.

З копії довідки № 131 від 24.02.2016 року, що видана сільським головою Степанівської сільської ради (Суворовський район м.Херсона) встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 проживають разом з матірю ОСОБА_2 з 2015 року у будинку № 16 по вулиці Ракетній у с.Степанівка м.Херсона, що належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2014 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна вбачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником 52/100 будинку № 16 по вулиці Ракетній у с.Степанівка м.Херсон на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2014 року, попередній власник ОСОБА_8 (арк. справи 19-22).

Рішенням Дніпровського районного суду м.Херсона від 21.01.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, рішення набуло законної сили 03.08.2015 року (арк. справи 12-13).

З копії акта № 18 від 11.01.2016 року, складеного головою квартального комітету № 19 Дніпровського району м.Херсона ОСОБА_9 та членом вказаного квартального комітету Ільчишиною, встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, але з вересня 2014 року за вказаною адресою не проживають (арк. справи 25).

Відповідно до листа Херсонської обласної громадської організації Комітет захисту прав дітей» № 60/в/р від 26 лютого 2014 року відповідач ОСОБА_2 отримала консультацію по правилам поведінки в ситуаціях конфліктного розірвання шлюбу з батьком дітей. Крім того було проведено дослідження психологічного стану дітей (арк.справи 64-66).

08.04.2015 р. позивач ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 51,00 грн. Відповідно до вказаної постанови позивач нецензурно лаявся у громадському місці, чим порушив громадський порядок та спокій громадян (арк. справи 67).

З думки спеціаліста № 1181 від 08.09.2014 р. вбачається, що до лікаря-спеціаліста в області судової медицини ОСОБА_10 на підставі особистого звернення відповідача ОСОБА_2 02.09.2014 р. провів медичний огляд останньої, зі слів якої 31.08.2014 р. приблизно о 13-00 год. в будинку її чоловік декілька разів вдарив її по голові, шиї, вуху, вона впала на стіл, при цьому вдарилася рукою, свідомість не втрачала, за медичною допомогою не зверталася, скарги на головний біль та біль у місцях вдарів. Лікарем вивчена медична картка ОСОБА_2 передана 08.09.2014 р., відповідно до якої попередній діагноз під питанням струс головного мозку від госпіталізації та проведення томографії пацієнт відмовилася. При огляді виявлено по задній поверхні правого передпліччя середньої треті блідно-фіолетовий сінець, розміром 3,4 Х 1,1 см. Думка спеціаліста струс головного мозку 31.08.2014 р. у ОСОБА_2 не виключений (арк. справи 68).

Відповідно до повідомлення Дніпровського районного відділу Херсонського міського управління МВС України в Херсонській області № 37/Ш-51 від 18.02.2015 р. (арк. справи 69) ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів 12.04.2011 р., 29.04.2011 р., 03.09.2014 р., 01.09.2014 р., 30.01.2015 р. з питань щодо вжиття заходів до чоловіка ОСОБА_1 щодо спричинення їй телесних ушкоджень, не виконання батьківських обовязків, сварок та погроз застосування фізичного насилля.

06.05.2015 р. ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП стосовно насилля в сімї за подіями, що відбувалися 31.08.2014 р. (сімейна сварка зі ОСОБА_2С.), відомості щодо набрання чинності відсутні (арк. справи 70).

З копії скарги від 02.03.2015 р. ОСОБА_2 (арк. справи 71-72) встановлено, що 02.03.2015року ОСОБА_2 звернулася до прокурора Дніпровського району м.Херсона щодо скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи, постанови про закриття кримінального провадження. Оскільки за її заявами не проведено жодної належної перевірки, вона побоюється за своє життя та життя неповнолітніх дітей (арк. справи 71-72).

З копії талону-повідомлення № 48 від 20.04.2015 р. вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського рай управління міліції у м.Херсоні та у нього прийнято заяву, яка зареєстрована в ЕРДР за № 1486 про встановлення та притягнення до кримінальної відповідальності лікаря-невролога а вчинення службового підроблення, а саме: за внесення до офіційних документів медичного висновку лікаря-невролога від 05.9.2014 р. неправдивої інформації про стан здоровя ОСОБА_2 (арк. справи 80-90). Відомостей про притягнення до кримінальної чи іншої відповідальності будь-яких осіб за заявою ОСОБА_1 суду не надано.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є знайомим позивача ОСОБА_1 Відповідача ОСОБА_2 знає як колишню дружину позивача. ОСОБА_1 до дітей відноситься дуже добре, йому не давали бачитись з дітьми. Свідок з позивачем приїжджали до школи, де навчаються діти щоб привітати одну з доньок позивача з днем народження, ОСОБА_1 брав з собою торт та щось ще, однак в школі йому вчитель повідомила, що дітей до школи не пустили. Свідку відомо, що відповідач ОСОБА_2 самостійно виїхала з будинку відповідача, за речами приїжджали її родичі, позивач їм не перешкоджав у вивізу речей та відповідача ніхто не виганяв. Жорсткого відношення до дітей не бачив. Як ОСОБА_2 виїжджала з будинку позивача свідок не бачив, знає лише що це було приблизно минулому році, відомо йому це зі слів сусідів. Намірів позивача щодо звернення до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що знає відповідача ОСОБА_2 13 років. Грубого або жорстокого поводження позивача з відповідачем або з дітьми не бачив, бачив лише що позивач піклувався про свою сімю, разом кожен рік виїжджали на море відпочивати. ОСОБА_2 в будинку позивача не проживає приблизно 4-5 років, а шлюб між ними розірвано приблизно 3-4 роки тому. ОСОБА_13 відповідача ОСОБА_2 вперше побачив роки 4 тому влітку, вони з ОСОБА_2 приїхали купувати машину. Діти дуже добре ставляться до позивача, він також про них постійно піклувався. Свідку не відомо коли саме виїхала відповідач ОСОБА_2 з спірного житлового приміщення, присутнім при цьому особисто не був. Про придбання ОСОБА_2 житлового будинку свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що є сусідкою відповідача за новим місцем мешкання, її онука подруга дітей позивача та відповідача. ОСОБА_15 батько двох дітей, однак з ними не бачиться, дівчата повністю знаходяться під контролем, та повністю залежать від вітчима, співмешканця відповідача ОСОБА_2 Свідку відомо, що ОСОБА_2 придбала будинок. Сімя відповідача веде замкнутий образ життя. ОСОБА_2 ні з ким з сусідів не спілкується, зрідка виходить на вулицю. С початку того, як вони придбали будинок, співмешканець представився чоловіком відповідача. Будинок був придбаний приблизно 2 роки тому, за цей час вони поставили високий паркан, добудовують веранду, ведуть перебудову будинку. В перше літо, як вони переїхали до будинку, діти весь час були зачинені в дома, ОСОБА_2 разом з чоловіком приїжджали відкривали їх, а потім знов закривали. Машина у них червона, на ній є буква «У». На даний час у діти ходять до школи. Де працює співмешканець відповідача свідку не відомо. Бачить лише, що кожного ранку сідають всі четверо до машини та виїжджають. Погроз або конфліктів не бачила та не чула. Діти добрі, стосовно того, що батько вигнав їх з дому вони свідку не казали.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 в грудні 2014 року придбала у нього будинок в с. Степанівка по передплаті. За умовами договору свідок звільнив будинок, а ОСОБА_2 разом з чоловіком та двома дітьми в'їхали до будинку, а він з родиною переїхав до іншого місця проживання. На даний час ОСОБА_2 разом з сімєю проживають у придбаному будинку. В місті бачив ОСОБА_2 з чоловіком, але без дітей. При оформленні попереднього договору купівлі-продажу у нотаріуса були присутні ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_5, її мати та вітчим Костянтин. Коли були у нотаріуса, ОСОБА_2 знала що перебуває у шлюбі з ОСОБА_1, вони ще тоді думали, як це обійти щоб її чоловік не претендував на частину будинку як придбане в період шлюбу. Було запропоновано, що суму 100 тис. грн., як би ОСОБА_2 подарувала її мама. В попередньому договорі вказано, що повністю договір купівлі-продажу будинку буде укладено після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_2 з родиною до тепер проживають у придбаному будинку, виїжджають на ринок, свідок їх бачив. ОСОБА_13 представляє себе головою родини, вирішує всі питання, вказує кому коли і що робити. Він проживав на одному подвірї разом з ОСОБА_2 та її родиною. Коли вранці зустрічались на подвірї та виникали побутові питання, такі як наприклад оплата за вивіз мусору, ОСОБА_2 намагалась щось сказати, однак ОСОБА_5 казав щоб вона помовчала та сам відповідав. На теперішній час документи щодо майнового спору з відповідачем збирає його адвокат, однак до суду документи ще не подано. Свідку відомо, що співмешканець ОСОБА_2 працював інструктором з водіння, до сих пір їздить на машині з шашкою, автомобіль стоїть на подвірї будинку. Зі слів ОСОБА_5 спочатку автомобіль належав йому, пізніше виникли якісь проблеми та автомобіль переоформив на фірму де він працює. Визнавати договір купівлі-продажу не дійсним наміру не має. На подвірї було два будинки, які він отримав в порядку спадкування після смерті батьків, тому після попереднього договору купівлі-продажу проживав разом з ОСОБА_2 в одному подвір'ї, але в другому будинку, приблизно пів року з моменту продажу. Інший будинок пізніше також продав другим особам.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що вона є матірю відповідача ОСОБА_2, діти сторін є її онуками. Позивач ОСОБА_1 змусив доньку покинути житлове приміщення, так як він застосовував до неї фізичне насилля, він кричав, принижував доньку. Марина з дітьми постійно, кожного року приходила до неї, жила з дітьми деякий час у неї, почалось це коли старша онука ще в перший клас не пішла. Позивач постійно поводився агресивно, лаявся кричав, бив доньку. Проживала у неї донька з дітьми по декілька разів на рік більше місяця. ОСОБА_1 приходив до них та просив ОСОБА_2 повернутися до нього. Просив батька відповідача щоб той вигнав доньку для того, щоб вона повернулась до дому. Коли вони прийшли поміняти книжки дітям в школи до будинку ОСОБА_1 виявилось, що позивач змінив замки в будинку це було на початку навчального року можливо 2015. Збиралися дітей перевдягти та змінити їм книжки в школу. Ключі від старого замка у неї були, нових позивач не дав, сказав що змінив замки бо вони барахлили. Вона забирала дітей зі школи, водила в школу. Позивач бив маленьку дитину, коли їй було років 5, вона була вся в сінцях. Діти розповідали, що батько бив матір, одного разу кинув ОСОБА_2 на ліжко та душив її. Після цього просив, щоб ОСОБА_2 до нього повернулась. У старшої онуки почався енурез, у молодшої - руки тремтять. На людях дітей цілує, вдома бє. Донька не проживає у будинку, оскільки ОСОБА_17 не надавав можливості там проживати. Казав, що він ОСОБА_17 не бив, якщо б бив, вона б не встояла. Марина знімала побої, вона до сих пір втрачає свідомість. Коли донька була вагітна, позивач вже тоді її бив, однак вона мовчала, бажала зберігати сімю. З якого саме часу ОСОБА_17 не проживає в будинку позивача, не може сказати, оскільки донька періодично проживала у неї. ОСОБА_2 на даний час проживає в с. Степанівка. Донька купила будинок, але там йдуть судові справи. Марина проживає разом з дітьми, співмешканця її не знаю. Не знає чи проживає донька в громадянському шлюбі з іншим чоловіком. Щодо переобладнання будинку їй нічого не відомо, вона особисто проживає фактично в м.Одеса. Збирати речі дітей та її доньки відповідач перешкоджав позивач - казав що все там його речі, те що брати то не брати. Вона приймала участь при укладені договору купівлі-продажу ОСОБА_2, ніякого співмешканця доньки не знає. При укладанні договору купівлі-продажу у нотаріуса були вона, її чоловік, донька та продавець будинку, більше нікого не було. Їй не відомо, що її донька придбала машину у ОСОБА_5 ОСОБА_18 покинула будинок, оскільки позивач почав її переслідувати, побив. Донька зверталась неодноразово до правоохоронних органів, йому були попередження. Донька знімала побої, робила томограму. Коли остаточно пішла, то вона проживала у них з чоловіком разом з дітьми в м. Херсоні. Було обслідування органу опіки та піклування, вони потім складали акт. Пізніше з чоловіком вони виїхали до Росії на заробітки, донька продовжувала проживати у орендованій квартирі, потім переїхала до Степанівки. До Степанівки переїхала на її думку приблизно в січні 2016 року. Речі відповідача та її дітей в будинку позивача забирали вони з чоловіком разом, оскільки позивач погрожував відповідачеві, це було приблизно восени чи взимку 2015 року. Коли забрали речі, позивач був вдома. Спроби вїхати до спірного житлового приміщення були, ходили до органу опіки та піклування, чи зверталась відповідач до суду з цього питання їй не відомо. Особисто вона знає, що позивач їй розповів що побив відповідача, крім того, донька сама про це розповідала.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але проживають в займаному жилому приміщення, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач члени його сім'ї.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один пік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідач та їх спільні з позивачем діти з вересня 2014 року не проживають у спірному житловому приміщення, в той же час враховуючи досліджені в судовому засіданні докази суд приходить до висновку про поважність причин з яких вони не проживають, про що свідчать докази неодноразового звернення відповідача до правоохоронних органів, а також через зміну позивачем замків у будинку.

При цьому наявність власного житла у відповідача не свідчить про неповажність причин не проживання у спірному житлі, а у сукупності з дослідженими доказами навпаки підтверджує необхідність придбання житла, оскільки проживати у спірному житлі у відповідача не було обєктивної можливості.

Згідно 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них з ким вона проживає.

Місцем проживання дітей у віці від 10 до 14 років є місце проживання одного з батьків, якщо інше не встановлено згодою між дитиною та її батьками (частина 3 ст. 29 ЦК України), а з 14 років дитина може вільно обирати своє місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина 2 статті 29 ЦПК України).

Однак, в той же час згідно ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 176 Сімейного кодексу України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Проаналізувавши дані норми права суд приходить до висновку, що держава захищає права дітей власника житла на користування цим житловим приміщенням та позбавлення дитини права користування житлом в даній конкретній справі призведе до порушення прав малолітньої.

Як встановлено в судовому засіданні малолітні діти позивача у встановленому законом порядку до дня розгляду справи за суттю права користування іншим житловим приміщенням не набули, свого житла на праві власності не мають, та при визнанні їх такими, що втратили право користування житлом вони будуть позбавлені права на проживання в житловому приміщенні їх батька, хоча таке її право передбачено ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства".

За таких обставин та вимог чинного законодавства суд приходить до висновку, що визнання малолітніх та їх матері такими, що втратили право користування житлом, призведе до позбавлення їх такого права, при досягненні повноліття діти без реєстрації стануть бездомними особами, тобто, особами які перебувають в соціальному становищі бездомності, а це згідно ст. 2 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" - соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання, а отже порушить її права, передбачені законодавством України.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за малолітніми дітьми позивача та відповідача право користування жилим приміщенням, суд не може визнати їх матір такою, що втратила право користування таким житловим приміщенням, оскільки у такому випадку буде порушений принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матірю, крім випадкових обставин.

Також суд вважає необхідним вказати, що судовими рішеннями або рішення органу опіки та піклування місце проживання малолітніх дітей сторін не встановлювалося.

Таким чином, відсутні підстави, як визнання втратившими право користування спірним домоволодінням як малолітніх дітей колишнього подружжя, так і відповідача ОСОБА_2

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради, служба у справах дітей Суворовської районної у м.Херсоні ради, Антонівська селищна рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Херсонської області через Суворовський районний суд м.Херсона протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_19