Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 22 квітня 2013 року він надав ОСОБА_7 у борг 5 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2013 року та 6 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2013 року про що ОСОБА_7 написав дві боргові розписки. Оскільки в зазначений строк ОСОБА_7 борг не повернув, просив суд стягнути на свою користь з відповідача 11 тис. доларів США боргу, 591,85 доларів США - 3 % річних за порушення виконання грошового зобов'язання.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 248 270,00 грн, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 11 тис. доларів США, та 3 % річних у сумі 13 358,05 грн, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 591,85 доларів США, а всього - 261 628,05 грн, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення 11 591,85 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалені судові рішення першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та заперечення на неї, перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав у повному обсязі, тому з нього має бути стягнуто суму боргу, з урахуванням трьох процентів річних.

Зазначені висновки судів відповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 22 квітня 2013 року ОСОБА_7 взяв у борг у ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 5 тис. доларів США та 6 тис. доларів США, що підтверджується борговими розписками.

Відповідно до вказаних розписок ОСОБА_7 зобов'язався повернути суму боргу у розмірі 6 тис. доларів США до 23 квітня 2013 року, а суму боргу в розмірі 5 тис. доларів США до 26 квітня 2013 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач просив стягнути суму боргу та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно визначився з характером спірних правовідносин, належним чином з'ясував фактичні обставини у справі, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов до обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача суми боргу за договором позики та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання зобов'язань (ст. 625 ЦК України).

Доводи заявника про те, що фактично договір позики між ними не укладався, а існували інші відносини, в сфері підприємницької діяльності, за якими він у повному обсязі виконав перед позивачем свої зобов'язання, є безпідставними, оскільки відповідачем на підтвердження вказаних обставин не надано належних та допустимих доказів.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлені та належно перевіреніобставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судовірішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_7 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко