Справа № 297/2541/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і Берегівської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Управління Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області, про визнання недійсними рішення, державного акту на право власності на землю та відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Берегівського районного суду від 20 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 14.10.2013 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 і Берегівської міської ради Закарпатської області, зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Управління Держземагентства в Берегівському районі Закарпатської області, про визнання недійсними рішення міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку. У подальшому уточнювали позов, доповнили його вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди. Збільшений позов мотивували наступним.

Позивачам, які є братом і сестрою, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого Берегівською держнотконторою 13.12.2003, належать по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1. 02.08.2007 ОСОБА_1 купила у ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 квартиру № 3 у цьому будинку, яку 15.10.2009 продала ОСОБА_9.

Квартира № 1 у зазначеному будинку на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2003 належала ОСОБА_10, який 05.04.2007 подарував її своїй матері - відповідачу ОСОБА_3 У будинку також знаходяться нежитлові приміщення ПАТ «Фольксбанк».

Фактично квартирою № 2 користується ОСОБА_2, а в квартирі № 3 проживає колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_9 зі своєю другою дружиною.

15.06.2006 Берегівська міська рада прийняла рішення № 37, яким надала у приватну власність позивачам частину належної до будинку земельної ділянки (спільного двору), але за протестом прокурора рішенням від 23.01.2009 № 996 попереднє рішення було радою скасоване. У 2008 році суд закрив порушену за заявою ОСОБА_10 кримінальну справу щодо позивача ОСОБА_1, яка в акті погодження меж земельної ділянки підписалася за сусіда по дому. Постановою Берегівського районного суду від 05.01.2011 було скасовано п. 2.1. рішення Берегівської міськради від 04.09.2009 № 1299 про передачу позивачам у власність 0,0423 га прибудинкової території, оскільки вони не узгодили з ОСОБА_3 меж суміжного землекористування.

Попри те, що стосовно ОСОБА_1 мав місце факт звинувачення у такому правопорушенні, відповідач ОСОБА_3 потайки від позивачів, з метою одержання у власність частини належної до будинку земельної ділянки вчинила аналогічне правопорушення, а саме, проігнорувала обов'язок одержання підписів власників квартир № 2 і № 3 в акті погодження меж земельної ділянки від 15.04.2008 і в такий спосіб приватизувала чотири земельні ділянки загальною площею 0,0429 га, що охоплюють практично увесь спільний двір, окрім площі, зайнятої квартирами № 2 і № 3 та проходом до них. Ані ОСОБА_3, ані Берегівська міськрада не погоджували із позивачами питання приватизації відповідачем землі, межі ділянки, рішення було прийнято 01.06.2007 радою без відома та участі позивачів та без скасування чинного на той час рішення цієї ж ради від 2006 року, яке було прийняте на користь позивачів.

Про ці обставини, наявність рішення Берегівської міськради від 01.06.2007 № 346 та Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 28.01.2009, позивачу ОСОБА_1 стало відомо лише в грудні 2010 р. внаслідок залучення до участі в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3

Будинок АДРЕСА_1 відповідно до законодавства належить до багатоквартирних будинків. Положення ст. 42 ЗК України забороняють надавати співвласникам багатоквартирного будинку у власність земельні ділянки за рахунок прибудинкової території. Створити для такого співвласника земельну ділянку як об'єкт цивільних відносин не порушивши єдиний комплекс нерухомого майна, архітектурно-будівельні, протипожежні, санітарні норми - неможливо.

Крім того, будинок перебуває на балансі Берегівського міськвиконкому з 1955 року, станом на 1990 рік на прибудинковій території знаходилися два сараї та вбиральня, які при приватизації до складу жодної з трьох квартир не були включені і як допоміжні приміщення приватизації окремо не підлягають. Таким чином, на приватизованій відповідачем земельній ділянці знаходяться два сараї спільного користування, вхід на спільне горище, прохід до газового лічильника квартири № 3.

Набувши право власності на квартиру № 1, ОСОБА_3 провела з порушенням установлених законодавством правил її внутрішнє перепланування, а також здійснила самочинну добудову, захопивши частину земельної ділянки та частину спільного горища будинку. Здійснюючи перебудову, відповідач пошкодив конструктивні елементи будинку та завдав шкоди власникам квартири № 2. Так, відповідач влаштував цегляну стіну на спільній квартирній стіні, не розрахованій на такі навантаження, що призвело до осідання стіни в квартирі позивачів, розтріскування стін, осипання штукатурки. Відповідач розібрав частину даху над квартирою позивачів, внаслідок чого квартира заливається атмосферними опадами.

Ці факти підтверджуються актом комісії міськради від 02.10.2013, яким відповідачу запропоновано відновити покрівлю до 01.11.2013, що не було зроблено. За кошторисом, складеним компетентною будівельною організацією, на виконання ремонтно-відновлювальних робіт позивачам потрібно витратити 8326,00 грн, а із вартістю виготовлення кошторису (373,70 грн) розмір завданої їм шкоди визначається в сумі 8699,70 грн. Добровільно усунути шкоду відповідач не бажає, а його довготривалими протиправними діями, невиконаним обіцянками усунути шкоду, погіршенням майна позивача ОСОБА_2, який проживає в квартирі, тому спричиняються значні незручності, переживання, завдаються моральні страждання, тож компенсація завданої йому моральної шкоди оцінюється у 2000,00 грн.

Посилаючись на ці обставини, позивачі остаточно просили визнати недійсними:

рішення ХІІІ-ї сесії V-го скликання Берегівської міської ради Закарпатської області від 01.06.2007 № 346 «Про передачу земельних ділянок громадянам» у частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

Державний акт серії НОМЕР_1, виданий 28.01.2009 на ім'я ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

стягнути на їх користь з ОСОБА_3 8699,70 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та на користь ОСОБА_2 - 2000,00 грн у рахунок компенсації моральної шкоди.

Судові витрати позивачі просили в частині вирішення вимог про визнання недійсними рішення та державного акту покласти на відповідачів пропорційно до встановленої вини у незаконній приватизації земельної ділянки, а в частині відшкодування шкоди - на відповідача ОСОБА_3

Рішенням Берегівського районного суду від 20.10.2014 збільшений позов задоволено частково: рішення ХІІІ-ї сесії V-го скликання Берегівської міської ради Закарпатської області від 01.06.2007 № 346 «Про передачу земельних ділянок громадянам» у частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і Державний акт серії НОМЕР_1, виданий 28.01.2009 на ім'я ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд - визнано недійсними;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 8699,70 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди.

У решті позову відмовлено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і Берегівської міської ради на користь позивачів 144,70 грн, а також з ОСОБА_3 на користь позивачів 229,40 грн у відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_3 рішення суду оскаржила в частині задоволення позову, вважає його в цій частині незаконним, необґрунтованим, просить рішення скасувати, у позові відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до таких:

вказівка суду на порушення відповідачем вимог ст. 42 ЗК України при приватизації земельної ділянки безпідставна, оскільки у справі не було встановлено належності земельної ділянки до прибудинкової території, висновок суду про те, що спірна земельна ділянка належала до будинку АДРЕСА_1 помилковий, оскільки нею користувалися спочатку наймачі, а потім - власники квартир, які усно узгодили між собою та з органами місцевого самоврядування такий порядок користування землею;

суд не врахував положень ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, відповідно до яких до відповідача разом із правом власності на квартиру перейшло і право власності та право користування земельною ділянкою;

порядок користування землею порушила передусім ОСОБА_1, що встановлено судовими рішеннями в різних видах судочинства, факти, встановлені відповідними судовими рішеннями, не підлягають доказуванню, позивачі, які були позбавлені права власності на спірну земельну ділянку, не вправі повторно заявляти ті самі вимоги і з тих самих підстав, оспорювати раніше встановлені судом обставини, а тому є неналежними позивачами (ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України);

суд неповно і неточно встановив обставини справи, неточно вказував у процесуальних документах параметри спірного майна;

у частині вирішення вимоги про відшкодування майнової шкоди суд ухвалив рішення за відсутності належних доказів щодо неї та не дослідивши належним чином наявні докази, не давши оцінки запереченням відповідача щодо них;

суд необґрунтовано відхилив клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи ОСОБА_12, який незаконно за участі ОСОБА_2 захопив частину земельної ділянки по АДРЕСА_1, у зв'язку з чим відкрито кримінальне провадження. Протиправні дії ОСОБА_12, який є депутатом місцевої ради і якому незаконно була надана земельна ділянка, не були досліджені судом;

суд неправильно вирішив питання про судові витрати, позаяк стягнув їх з ОСОБА_3, яка є інвалідом ІІ групи.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішення суду не оскаржують, у письмових запереченнях на апеляцію вказують на її необґрунтованість, просять скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Зазначають, зокрема, що земельну ділянку було надано ОСОБА_3 із порушенням прав власників інших квартир у будинку, вимог закону, внаслідок чого і був пред'явлений позов, а за фактами підроблення при цьому документів здійснюється кримінальне провадження. Права щодо земельної ділянки не були предметом договору дарування квартири ОСОБА_3 Посилання апелянта на ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та на ст. 223 ч. 2 ЦПК України необґрунтоване. Приватизація відповідачем земельної ділянки навколо інших квартир будинку перешкоджає іншим власникам квартир у вільному доступі до свого майна та у користуванні ним.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2015 апеляцію ОСОБА_3 було задоволено частково, в частині стягнення з неї на користь позивачів 8699,70 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди рішення Берегівського районного суду від 20.10.2014 було скасовано, у задоволенні цієї вимоги було відмовлено, в решті рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02.02.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції вказав на невідповідність рішення апеляційного суду вимогам процесуального закону щодо встановлення обставин справи, оцінки доводів апеляційної скарги ОСОБА_3, оцінки доказів, мотивування судового рішення, вказав на залишення без уваги доводів скарги про передачу ОСОБА_2 без належних правових підстав частини спірної земельної ділянки та окремих господарських споруд ОСОБА_12

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 09.02.2016 залучено до участі в справі Управління Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області як правонаступника Управління Держземагентства в Берегівському районі Закарпатської області.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката Гангура М.І., які апеляцію підтримали, представника позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 адвоката Чулака В.О., представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_15, які скаргу не визнали, представника відповідача Берегівської міськради Івашкович О.О., яка розв'язання спору залишила на розсуд суду, задовольнивши клопотання третьої особи про розгляд справи у відсутність її представника, проти чого інші учасники процесу не заперечували, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України (2003 р.) (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-61 ЦПК України). Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).

Цивільні права особа здійснює, а цивільні обов'язки - виконує у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства; діючи у цивільних відносинах на власний ризик, особа повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається (ст. 3 ч. 1 п. 6, ст.ст. 12-14 ЦК України (2003 р.)).

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

13.12.2003 ОСОБА_1 і ОСОБА_2 одержали Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане держнотаріусом Берегівської держнотконтори Мирончук О.В. за реєстровим № 2-6405 у спадковій справі № 272/98, на 1/2 частку кожен у квартирі № 2 загальною площею 76,1 кв. м у будинку АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_18 (а.с. 10, 11 т. 1).

25.04.2007 ОСОБА_10 за договором, посвідченим цього дня держнотаріусом Берегівської держнотконтори Кирияк К.М. за реєстровим № 1-2116, подарував ОСОБА_3 квартиру № 1 загальною площею 97,76 кв. м у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 101-103 т. 1).

02.08.2007 ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на підставі договору, посвідченого цього дня держнотаріусом Берегівської держнотконтори Мирончук О.В. за реєстровим № 2-3124, продали ОСОБА_1 квартиру № 3 загальною площею 78,5 кв. м у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 20 т. 1).

Виконком Берегівської міськради рішенням від 31.07.2007 № 492 «Про розподіл житлової квартири № 1 на дві самостійні з присвоєнням їм поштової адреси по АДРЕСА_1» дозволив ОСОБА_3 розподілити квартиру АДРЕСА_2 на дві самостійні з присвоєнням їм поштових адрес: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_7 (а.с. 135 т. 2, а.с. 39, 41, 54 т. 4). Була проведена відповідна реконструкція, за результатами якої рішенням Виконкому Берегівської міськради від 28.12.2007 № 975 було затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, переведення житлової квартири в нежитлову з реконструкцією під офісні приміщення, оформлено право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення офісу площею 80,1 кв. м по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності, а рішенням цього ж виконкому від 01.07.2008 № 424 було затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, реконструкції житлової квартири, оформлено право власності ОСОБА_3 на житлову квартиру № 1 площею 46,0 кв. м по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності (а.с. 136, 137 т. 2, а.с. 56-64 т. 4).

15.10.2009 ОСОБА_1 на підставі договору, посвідченого цього дня приватним нотаріусом Берегівського районного нотаріального округу Кирияк К.М. за реєстровим № 2683, продала ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_5 (а.с. 21, 22 т. 1).

Таким чином, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_9 набули прав власності на відповідні квартири (частки у них) у будинку АДРЕСА_1 з різних підстав, не заборонених законом, що з урахуванням часу виникнення відповідних юридичних фактів відповідає нормам, зокрема, ст.ст. 4, 86 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 2, 8, 12, 13, 49 Закону України «Про власність», ст.ст. 11, 316, 328 ЦК України (2003 р.).

Будинок АДРЕСА_1 був зареєстрований у цілому за Берегівським міськвиконкомом у 1955 році, є триквартирним, що підтверджується, серед іншого, листами КП «Берегівське бюро технічної інвентаризації Берегівської районної ради» від 13.06.2013 № 165, від 13.02.2014 № 74 (а.с. 18, 169 т. 1). На стадії апеляційного провадження суд, враховуючи, що матеріали сесії Берегівської міськради, на якій приймалося оспорене позивачами рішення, технічна документація щодо спірної земельної ділянки, матеріали інвентарної справи вилучені органами досудового слідства (а.с. 157, 159-164, 194, 197-201 т. 3) і суд не має реальної можливості одержати матеріали, що містять інформацію стосовно певних фактів і обставин справи, задовольнив клопотання відповідача ОСОБА_3 про приєднання до справи висновку експертного дослідження від 15.10.2015, складеного експертом Колчаром В.Д. на замовлення відповідача, тільки з огляду на приєднання до висновку ряду документів, що можуть мати значення для розгляду справи. Суд у засіданні зробив застереження про те, що до справи приєднуються саме документи, які знаходяться при висновку (а.с. 6-64 т. 4) і які тільки й підлягатимуть оцінці судом, а не власне висновок (а.с. 1-5, 65-70 т. 4). Крім того, предмет висновку знаходиться за межами предмету судового розгляду, а дії сторони знаходяться за межами реалізації нею процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків щодо подання доказів (ст. 131, ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

З копій окремих матеріалів інвентарної справи на домоволодіння АДРЕСА_1, з технічної та будівельної документації (а.с. 19-39, 51-53, 62-64 т. 4), з наявних у справі (а.с. 23-24 т. 1, 6-7 т. 4 та ін.), а також з оглянутих апеляційним судом копій паспортів власників квартир у будинку, з інших матеріалів справи вбачається, що відповідні особи набували та оформлювали права власності саме на окремі квартири в будинку та/або на їх частини, саме щодо цих індивідуально визначених об'єктів прав, речей (наведені вище норми закону та ст.ст. 128, 132 ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 177, 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182, ст. 184 ч. 1, ст.ст. 186, 190 ЦК України (2003 р.)) і у зв'язку з ними виникали відповідні цивільні права і обов'язки та саме у квартирах особи зареєстровані.

Та обставина, що ОСОБА_3 є співвласником будинку АДРЕСА_1, земельні права якого порушені іншими співвласниками цього будинку (власниками інших двох квартир) ОСОБА_21 та ОСОБА_2, була покладена в основу її адміністративного позову до Берегівської міськради про визнання протиправним і скасування рішення міськради (а.с. 12-13 т. 1) і була встановлена по суті чинною постановою Берегівського районного суду від 05.01.2011 у справі № 2а-11/07/01 (а.с. 39 т. 1). На належність їй саме квартири № 1 у триквартирному будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 вказувала в документах, які нею чи від її імені подавалися до суду (клопотання, скарги тощо), з цього вона, власне, виходила й оскаржуючи апеляційним і касаційним порядком судові рішення (а.с. 93-95 т. 1, а.с. 104-107, 117-122 т. 2, а.с. 65-68, 92-97 т. 3 та ін.).

01.06.2007 ХІІІ сесія V-го скликання Берегівської міської ради Закарпатської області прийняла рішення № 346 «Про передачу земельних ділянок громадянам», яким безоплатно передала у власність земельні ділянки, що перебувають у користуванні, громадянам, зокрема, пунктом 1 підпунктом 5 рішення - ОСОБА_3 земельну ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) (а.с. 38 т. 1, а.с. 95-96 т. 4). На підставі указаного рішення Берегівської міськради ОСОБА_3 видано 28.01.2009 Державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастрові номери зазначених у акті земельних ділянок: НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4 і НОМЕР_5 (а.с. 25 т. 1, а.с. 16 т. 4).

Під час апеляційного розгляду справи у судовому засіданні 04.12.2015 усі учасники процесу (відповідач ОСОБА_3 і представники сторін, за винятком відсутніх представників Берегівської міськради та третьої особи) визнали, що:

у будинку АДРЕСА_1 є три квартири, що належать різним особам;

будинок розташований на земельній ділянці, яка має неправильну форму і конфігурація якої відображена на а.с. 5 і а.с. 98 т. 1, уся територія, прилегла до будинку, утворює обгороджений (обмежений з усіх сторін) замкнений простір (двір), доступ до якого (в'їзд) з вулиці здійснюється через ворота;

усім двором, не зайнятим будівлею будинку, його мешканці користувалися спільно, а після одержання ОСОБА_3 у власність частини земельної ділянки мешканці будинку спільно користуються тією частиною двору, що не належить ОСОБА_3 і не знаходиться під будівлею;

ОСОБА_3 визнала, що:

не може документально підтвердити факт користування конкретно визначеною і відведеною земельною ділянкою по АДРЕСА_1 до одержання цієї ділянки у власність;

приватизована нею земельна ділянка, якою вона зараз користується, складається з чотирьох окремих ділянок (0,0173 га - під квартирою № 1, а також 0,0149 га, 0,0018 га і 0,0089 га - частини двору будинку АДРЕСА_1), межі яких на а.с. 5-7 т. 1 виділені лініями червоного кольору, ця ділянка так само відображена в технічній документації, що виготовлялася для оформлення державного акту на землю (а.с. 98 т. 1), і в самому Державному акті серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, виданому 28.01.2009 на її ім'я на підставі рішення Берегівської міськради від 01.06.2007 № 346 (а.с. 25 т. 1);

у липні 2007 вона приватизовувала земельну ділянку відповідно до кадастрового плану, що знаходиться на а.с. 97 т. 1, проте, до часу виготовлення технічної документації частина двора зникла, її відгородив ОСОБА_12, і на час виготовлення технічної документації та видачі державного акту ситуація була і є зараз не такою, якою була у липні 2007 року.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 61 ч.ч. 1, 3 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, є встановленим і не викликає сумнівів, що будинок АДРЕСА_1 на момент набуття сторонами - фізичними особами прав власності на квартири в ньому (частини квартир), був триквартирним житловим будинком, у подальшому у зв'язку з поділом квартири № 1 на дві квартири та переведення однієї з них у статус нежитлового приміщення будинок продовжує залишатися триквартирним (у будинку три житлові квартири) із одним нежитловим (офісним) приміщенням. Будинок до передачі ОСОБА_3 частини земельної ділянки за цією адресою знаходився на землі, що вся належала територіальній громаді м. Берегова в особі Берегівської міськради (перебувала в комунальній власності) (ст.ст. 316, 327 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 83 ЗК України). Міркування ОСОБА_3 та її представника адвоката Гангура М.І. про те, що за указаною адресою знаходяться два будинки, причому, квартира № 1 та офісне приміщення, що належать ОСОБА_3, є окремим будинком, є припущеннями, суперечать не спростованим дійсним обставинами справи, офіційним обліковим, реєстраційним даним щодо нерухомості за цією адресою, та, власне, і неодноразово висловленій правовій позиції ОСОБА_3, яка відповідну обставину визнавала з часу виникнення спору, тому не беруться до уваги. Правова позиція позивачів щодо статусу об'єкта нерухомості як одного триквартирного будинку, на що поява в ньому ще й офісного приміщення не впливає, обґрунтована, відповідає обставинами справи, її матеріалам і узгоджується з позицією відповідача Берегівської міськради, який такої обставини ніколи не заперечував.

Відтак, у власників (співвласників) квартир (приміщень) у будинку АДРЕСА_1 виникла спільна часткова власність на будинок і відповідні такому праву власності цивільні права та обов'язки, у т.ч., право користування прилеглою до будинку земельною ділянкою. Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316-319, 321, 328, 373, 386, 395, 396 ЦК України (2003 р.), ст.ст. 78, 81, 90-93, 95, 96, 152, 153, 155 ЗК України, право власності, в т.ч., на землю, та право землекористування набуваються громадянами відповідно до закону і лише як такі ці права підлягають захисту.

За приписами ЦК Української РСР (1963 р.) (ст.ст. 112, 113, 118), ЦК України (2003 р.) (ст. ст. 355 ч.ч. 1, 2, 4, ст. 356 ч. 1, ст. 358 ч.ч. 1, 3, ст.ст. 360, 367, ст. 368 ч. 1, ст. 369 ч.ч. 1, 2, ст. 372):

майно може належати особам на праві спільної часткової (із визначенням часток у праві власності) або на праві спільної сумісної (без визначення часток) власності;

спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно;

право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності;

співвласник здійснює свої права щодо спільного майна та несе обов'язки, пов'язані з таким майном, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності;

нерухоме майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю (нотаріально посвідченим договором) між ними; у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється;

співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників;

нерухоме майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю (нотаріально посвідченим договором) між ними; у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом; у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Із наведеними нормами кореспондуються положення ст. 86 ч. 1, ст. 88 ч.ч. 1, 2, 4, 5, ст. 89 ч.ч. 1, 4, 5 ЗК України щодо права спільної власності на землю, які передбачають, зокрема, що:

земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність);

володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно із нотаріально посвідченим договором;

учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки; учасник спільної часткової власності здійснює свої права щодо спільної земельної ділянки та несе обов'язки, пов'язані з нею, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності;

земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам; співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки; поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Позивачі, діючи та реалізуючи свої права суто як співвласники будинку та користувачі належної до нього земельної ділянки, вважаючи свої права порушеними незаконною приватизацією відповідачем ОСОБА_3 більшої частини двору будинку, в т.ч., й упритул до зовнішніх стін будинку, що окрім власне незаконності приватизації землі без їхньої згоди створило перешкоди, які тривають, у користуванні ними своїми квартирами, двором, обмежують у доступі до помешкань і комунікацій тощо, поставили питання про визнання недійсними рішення Берегівської міської ради від 01.06.2007 № 346 у частині передачі ОСОБА_3 земельної ділянки в АДРЕСА_2 площею 0,0429 га та виданого ОСОБА_3 28.01.2009 Державного акта серії НОМЕР_1 на право власності на цю земельну ділянку.

Саме наведені вище факти і обставини стосовно порушення прав співвласників будинку на користування належною до будинку земельною ділянкою, необхідною для його обслуговування, порушення порядку приватизації одним із співвласників будинку частини належної до нього землі визначальні у справі, були покладені в основу позову та обґрунтовують наявність у позивачів права на відповідний позов. Зважаючи на те, що підставами позову є фактичні обставини, що мали місце і наведені у заяві, а предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення, то зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Листом від 26.10.2015 № 2239/03-17 Берегівська міська рада повідомила апеляційний суд, що статус прибудинкової території в АДРЕСА_1 не встановлювався; копії землевпорядної документації у раді відсутні; частки співвласників цього будинку не визначалися; порядок землекористування за цією адресою не встановлювався; земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_12 не виділялася (а.с. 168 т. 3). До листа додано витяг із генерального плану м. Берегова щодо розташування будинку та земельної ділянки (а.с. 169 т. 3).

Отже, попри фактичне виникнення спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 у зв'язку з належністю квартир (частин квартир) у ньому різним власникам - фізичним особам, у юридичному розумінні спільна часткова власність на будинок із відповідними частками співвласників у ній не визначалася.

З огляду на дійсні параметри будинку АДРЕСА_1, посилання позивачів на віднесення його як триквартирного до багатоквартирних будинків відповідно до коду 1122 Державного класифікатора будівель та споруд (ДК 018-2000), затвердженого наказом Держстандарту України від 17.08.2000 № 507 саме по собі не суперечить дійсним обставинам справи та нормам законодавства. Водночас слід враховувати, що зазначений будинок відноситься до старої забудови (за наявними даними з інвентарної справи - 1930 року побудови), тож зведений задовго до прийняття нормативних актів України, які встановили чинні на час виникнення спору правила щодо «багатоквартирних» будинків та відповідних до цього правових наслідків. Як видно з матеріалів справи (дані з інвентарної справи на а.с. 96 т. 1, а.с. 25, 29-33 т. 4 та ін.), первісно будинок і належна до нього земельна ділянка були садибою із двором, садом, господарськими будівлями тощо і лише в подальшому будинок був поділений на окремі квартири.

За обставинами справи, земельні права ОСОБА_3 пов'язуються із часткою у праві власності на будинок, проте, у зв'язку із набуттям у власність квартири в будинку конкретно визначене земельне право (право набуття у власність або право користування частиною прилеглої до будинку земельної ділянки із конкретно визначеними параметрами) не набувається «автоматично»:

норми ст. 120 ЗК України на відповідний час передбачають, що при переході права власності на будівлю право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди (ч. 1); при переході права власності на будівлю до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі (ч. 4);

за ст. 377 ЦК України (2003 р.), до особи, яка придбала житловий будинок, переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; якщо договором про відчуження житлового будинку розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування (ч. 1); якщо житловий будинок розміщений на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі його відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування (ч. 2).

Тобто, право власності на землю може перейти до нового власника будинку (його частини), якщо таке право належало попередньому власнику цього майна, якщо перехід права власності на відповідну земельну ділянку є предметом укладеної угоди, право користування земельною ділянкою набувається новим власником нерухомого майна на підставі договору оренди, а якщо йдеться про набуття права власності на частину будівлі, за загальним правилом відповідні права на землю набуваються новим власником пропорційно його частці у такому нерухомому майні. У протилежному випадку до набувача будинку переходить право власності або користування лише тією частиною земельної ділянки, на якій він розміщений, та частиною ділянки, яка необхідна для його обслуговування. ОСОБА_3 отримала у власність не будинок АДРЕСА_1, а квартиру в ньому, водночас із огляду на особливості забудови, за якою раніше будинок був садибою, щодо цього будинку встановленим порядком могло вирішуватися питання про конкретне користування власниками квартир прилеглою до будинку земельною ділянкою.

Жодної з передбачених законом умов для набуття ОСОБА_3 права власності, як і права користування, конкретно визначеною частиною земельною ділянки не було дотримано: земельна ділянка не належала дарувальнику, не була предметом договору дарування, частка набувача квартири у будинку не визначалася, щодо земельної ділянки, яка належала до комунальної власності, не укладався із ОСОБА_3 договір оренди та не встановлювався для ОСОБА_3 власником або за його згодою конкретний порядок землекористування. Тож доводи ОСОБА_3 про набуття права власності на землю та права землекористування з підстав, передбачених ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України (2003 р.), у наведеному нею контексті не ґрунтуються на законі та суперечать обставинам справи. Отже, ОСОБА_3 набула у власність земельну ділянку без визначення та врахування її частки у праві власності на будинок, тому про пропорційність параметрів земельної ділянки із такій частці та про врахування земельних прав інших співвласників будинку пропорційно їх часткам у праві власності на нього не йдеться.

Попри те, що статус належної до будинку земельної ділянки не визначався як статус прибудинкової території із дотриманням вимог, установлених ст. 42 ЗК України, зокрема, із виготовленням проекту розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації, ця відображена в генеральному плані міста та інших документах земельна ділянка і розташований на ній триквартирний будинок нерозривно пов'язані між собою, є нерухомим майном у розумінні ст. 181 ч. 1 ЦК України та інших норм пов'язаного законодавства, тому не суперечить дійсним обставинам й застосування до цієї земельної ділянки (території) аналогії закону (ст. 8 ч. 1 ЦК України (2003 р.), ст. 42 ч. 3 ЗК України) у розумінні визначення саме співвласниками порядку використання земельної ділянки, на якій розташований триквартирний жилий будинок, і яка є його прибудинковою територією по суті. При цьому, власність зобов'язує, власність не може використовуватися на шкоду правам інших осіб (ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст. 319 ч.ч. 4, 5 ЦК України (2003 р.)), тому територіальна громада міста як суб'єкт права власності на указану земельну ділянку, який діє через Берегівську міську раду, при реалізації своїх повноважень і прав щодо земельної ділянки зобов'язана враховувати наявність співвласників будинку, виникнення у них відповідних цивільних прав і обов'язків, зобов'язана не порушувати цих прав та забезпечити своєчасне врегулювання згідно із законом відповідних правовідносин.

Порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок АДРЕСА_1, у належній письмовій формі не встановлювався власником ділянки, що визнано Берегівською міськрадою, яка відповідного рішення не приймала і такого порядку не затверджувала. У справі немає й доказів письмової угоди між мешканцями будинку, власником землі щодо конкретного порядку землекористування із визначенням відповідних умов і параметрів. Твердження ж про усну домовленість щодо землекористування не є доказами, правового значення не мають, є припущеннями і до уваги не беруться.

За таких обставин, відносини власників квартир у будинку (співвласників будинку) регулюються правилами щодо спільної власності на нерухоме майно. Проте, без належного правового врегулювання питань, що випливають із факту спільної власності на будинок, надання у власність одному з власників квартир (одному із співвласників будинку) у приватну власність земельної ділянки за рахунок землі, на якій розташований будинок, не відповідає вимогам закону безвідносно до наявності чи відсутності згоди інших співвласників будинку, яка, втім потрібна за умови дотримання належної процедури надання землі. При наданні землі за таких умов неможливо, щонайменше, відповідно до закону застосувати правила щодо права спільної часткової власності, тоді як спільної сумісної власності на будинок теж не існує, встановлення відповідних прав власників (співвласників) не забезпечено, не враховується й фактичний статус та функціональне призначення належної до будинку земельної ділянки.

Як випливає з тексту рішення ХІІІ-ї сесії V-го скликання Берегівської міської ради від 01.06.2007 № 346, рада надала безоплатно ОСОБА_3 земельну ділянку керуючись, зокрема, ст.ст. 116, 118 ЗК України без посилання на відповідні частини, пункти цих статей Кодексу. Але враховуючи, що земельну ділянку було передано у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) як таку, що перебуває у користуванні, слід констатувати, що землю було надано на підставі ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. «а», ст. 118 ч.ч. 1, 2 ЗК України.

ЗК України передбачає, що як у власність, так і в користування (зокрема, в оренду) земельна ділянка надається у порядку відведення, приступати до її використання до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється (ст.ст. 124-126 і наведені раніше норми ЗК України). Відповідно до ЗК України, громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом; набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність; безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «а», «в»). Стаття 118 ЗК України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, за яким:

громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки; рішення органу місцевого самоврядування щодо приватизації ділянки приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частини 1 і 2 статті);

громадянин, зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подає заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки, у заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення; проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін; проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд органу місцевого самоврядування; рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (частини 6, 7, 8, 9, 10 статті).

Вимогам ст. 118 ч.ч. 6-10 ЗК України відповідають приписи ст. 20 ч. 1 п. «в», ст.ст. 50, 51 Закону України «Про землеустрій», п.п. 1, 3, 11 Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого Постановою КМ України від 26.05.2004 № 677 (Порядок), за якими у разі надання у власність земельної ділянки та створення нового землеволодіння обов'язковим є проведення землеустрою, в ході якого на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування складається технічна документація із землеустрою, виконується проект відведення земельної ділянки, який розглядається та затверджується органом, уповноваженим на прийняття рішення про надання ділянки у власність. Порядок передбачає перелік випадків, коли проект відведення земельної ділянки не розробляється, зокрема, якщо земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення (п. 2 абз. 2).

Апеляційним судом одержані з Берегівської міської ради копії матеріалів ХІІІ-ї сесії V-го скликання ради, на підставі яких було прийнято 01.06.2007 рішення № 346 про надання ОСОБА_3 земельної ділянки у власність (а.с. 94-118 т. 4), у судовому засіданні оглянуто наявну в раді архівну підшивку копій протоколів сесій, що містить і зазначені вище матеріали (оригінали документів вилучені органом досудового слідства), встановлено, що надіслані раніше апеляційному суду документи відповідають тим, що містяться в архівній підшивці. Серед документів міститься копія заяви ОСОБА_3 від 26.04.2007, якою вона просить надати «у приватну власність земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» (а.с. 103 т. 4), цієї заяви до одержання її апеляційним судом за увесь час судового провадження у справі не було, своє авторство заяви ОСОБА_3 визнала.

Зі змісту заяви видно, що ОСОБА_3 не вказувала на наявність у неї в користуванні земельної ділянки, що її просила надати у власність, не посилалася у зв'язку з цим на відповідні обставини, а раніше в суді визнала, що не може документально підтвердити факт користування конкретно визначеною і відведеною земельною ділянкою до одержання цієї ділянки у власність. Отже, ОСОБА_3 не просила надати їй землю на підставі та в порядку ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. «а», ст. 118 ч.ч. 1, 2 ЗК України, а орган місцевого самоврядування не мав фактичних і правових підстав надавати їй безоплатно земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) як таку, що перебуває у користуванні, тобто, з використанням указаного порядку. З огляду на це, питання про надання ОСОБА_3 земельної ділянки у власність за її заявою від 26.04.2007 могло вирішуватися порядком, передбаченим ст. 116 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п. «в», ст. 118 ч.ч. 6, 7, 8, 9, 10 ЗК України, із вказівкою в заяві на бажаний розмір земельної ділянки, зі складанням технічної документації із землеустрою, проекту відведення і т.ін., однак, такий порядок надання землі не застосовувався.

Листом від 03.10.2013 № 2053/03-06 Берегівська міська рада повідомила Державну Інспекцію сільського господарства в Закарпатській області, що рішення про затвердження землевпорядної документації ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0429 га по АДРЕСА_1 радою не приймалося (а.с. 64 т. 1). Порушення вимог закону Берегівською міськрадою при наданні ОСОБА_3 земельної ділянки на підставі рішення ради від 01.06.2007 № 346 зафіксовані Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 10.10.2013, складеним нач. відділу указаної Інспекції Попадюком М.В. (а.с. 55-56 т. 1, а.с. 92-93 т. 4).

Далі. У матеріалах сесії ради міститься кадастровий план земельної ділянки по АДРЕСА_1, на підставі якого були визначені площа та конфігурація ділянки, наданої ОСОБА_3 у власність (а.с. 117 т. 4). Зі схеми видно, що ділянка складається з трьох окремих частин, які не межують між собою і виглядають (умовно): у вигляді перевернутої літери «Г» (зазначена як «будівля», під квартирою № 1), розвернутої короткою «рискою» до вул. Сечені (площа 0,0167 га); розташованої навпроти неї через спільний прохід у дворі ділянки у формі літери «Г», розвернутої короткою «рискою» углиб двора; розташованої в глибині двору за будинком ділянки у формі несиметричної, близької до квадрата, трапеції (зазначені як «прибудинкова територія», площа двох останніх разом 0,0262 га), загальну площу ділянки у кадастровому плані вказано як 0,0429 га. ОСОБА_3 підтвердила, що на підставі цього кадастрового плану приймалося радою рішення від 01.06.2007.

Водночас на а.с. 97 т. 1 знаходиться копія цього ж кадастрового плану, в якому, однак, частина земельної ділянки, що зображена на а.с. 117 т. 4 як та, що має вигляд літери «Г», розвернутої короткою «рискою» углиб двора, має вже інший вигляд: майже правильного прямокутника без короткої «риски», що надавала їй вигляду літери «Г». При цьому, параметри площ земельних ділянок (0,0167 га + 0,0262 га = 0,0429 га) залишилися тими самими. ОСОБА_3 пояснювала суду, що приватизувала земельну ділянку відповідно до кадастрового плану, що знаходиться на а.с. 97 т. 1.

У Державному акті серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, виданому 28.01.2009 ОСОБА_3 на підставі рішення Берегівської міськради від 01.06.2007 № 346, зафіксована третя конфігурація наданої у власність земельної ділянки, яка складається вже з чотирьох окремих ділянок:

площею 0,0173 га, яка має вже форму не літери «Г», а майже правильного прямокутника (під квартирою № 1);

площею 0,0149 га (майже правильний прямокутник, розташований навпроти ділянки площею 0,0173 га через спільний прохід у дворі);

площею 0,0018 га (розташована в глибині двору за будинком ділянка у формі несиметричної, близької до квадрата, трапеції);

площею 0,0089 га (розташована в кінці двору ділянка у формі неправильного прямокутника).

Загальна площа всіх ділянок становить 0,0429 га. Порівняння наведених вище параметрів земельної ділянки приводить до цілком очевидних висновків: порівняно з документами, на підставі яких приймалося радою 01.06.2007 рішення та на які посилається ОСОБА_3, на момент видачі державного акту площа ділянки, розташованої під квартирою № 1, збільшилася на 0,0006 га, її конфігурація істотно змінилася, а також з'явилася нова ділянка площею 0,0089 га, яка у кадастровому плані за 2007 рік взагалі не відображалася. Крім того, не узгоджуються між собою два варіанти кадастрового плану за 2007 рік.

Наведене дає підстави із певністю стверджувати, що Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий ОСОБА_3 на ділянку, що із очевидністю має істотно інше розташування та конфігурацію у дворі будинку АДРЕСА_1, тобто, по суті не на ту ділянку (ділянку не з такими параметрами), щодо якої первісно подавалися документи та на їх підставі приймалося рішення радою. У справі немає доказів виготовлення, погодження та затвердження на час прийняття рішення радою встановленим порядком технічної документації із землеустрою, проекту відведення саме такої земельної ділянки, погодження змін порівняно із попередніми варіантами параметрів ділянки, зрештою, погодження документів і змін щодо розташування такої земельної ділянки зі співвласниками будинку.

Відповідно до встановленого колегія суддів констатує, що всупереч дійсним обставинам щодо надання ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки, підставам для цього та всупереч порядку, встановленому законом, на час прийняття Берегівською міською радою 01.06.2007 рішення про надання у власність земельної ділянки не було виготовлено ані належної технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки, ані проекту її відведення, щодо затвердження таких документів рішення не приймалося.

Тим часом, саме при виготовленні такої документації погоджуються, серед іншого, межі земельної ділянки, лише одержана встановленим порядком згода інших власників землі (землекористувачів) має правове значення. Відтак, акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки від 17.04.2007, який підписали «представники суміжних землекористувачів» ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_23 і ОСОБА_11 (а.с. 24 т. 2, а.с. 116 т. 4), що був складений поза межами процесу виготовлення відповідної земельної документації та знаходиться в матеріалах сесії Берегівської міськради, не має правового значення незалежно від того, хто саме його підписав. Понад те:

станом на 17.04.2007 співвласниками будинку, а, отже, і землекористувачами, були також ОСОБА_1, яка не вказана в акті від 17.04.2007, ОСОБА_2, якого в акті зазначено, проте, підпис якого там відсутній, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, які в акті не зазначені;

у справі наявні копії й інших актів встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки:

від 10.04.2007 (а.с. 118 т. 4), де є підписи представників суміжних землекористувачів (домоволодінь) по АДРЕСА_8 і № 40, по АДРЕСА_9, проте, без зазначень прізвищ осіб, які поставили підписи, що виключає відповідність акту вимогам щодо письмового документа, цей акт знаходиться у матеріалах сесії міськради;

від 15.04.2008 (а.с. 16 т. 1), де представниками суміжних землекористувачів, які підписали акт, є ОСОБА_24 (АДРЕСА_10), ОСОБА_25 (АДРЕСА_8), ОСОБА_23 (АДРЕСА_11) і ОСОБА_2 (АДРЕСА_1), прізвищ і підписів інших співвласників будинку АДРЕСА_1 (суміжних землекористувачів) у акті немає.

Ці акти суперечать один одному щодо складу відповідних осіб, жоден із актів не відповідає вимогам щодо повного складу, зокрема, співвласників будинку АДРЕСА_1 (суміжних землекористувачів), акти не відповідають вимогам щодо оформлення документів, зокрема, щодо ідентифікації осіб, які їх підписали, а змістом актів доводиться, що принаймні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на момент прийняття радою рішення про надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки не погоджували письмово відповідні межі. Акт від 15.04.2008 безвідносно до його змісту не має правового значення в силу обставин, викладених вище.

Насамкінець. 15.06.2006 ІІІ сесія V-го скликання Берегівської міськради прийняла рішення № 37, яким передала безкоштовно у спільну сумісну власність ОСОБА_2 і ОСОБА_1 земельну ділянку, що перебуває в користуванні, площею 0,087 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 1). Це рішення ради було скасоване рішенням XXVIII сесії V скликання Берегівської міськради від 23.01.2009 № 996 за протестом Берегівського міжрайонного прокурора (а.с. 9 т. 1). Отже, на час прийняття Берегівською міськрадою 01.06.2007 рішення про надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки було чинним рішення ради про надання земельної ділянки за цією ж адресою у спільну сумісну власність ОСОБА_2 і ОСОБА_1, що є недопустимим з точки зору законного розпорядження землею як об'єктом права власності, щодо якого прийнято і не є скасованим рішення про надання у власність іншим особам (ст.ст. 316, 317, ст. 319 ч.ч. 1, 2, ст. 321 ч.ч. 1, 2 ЦК України (2003 р.), ст. 78 ч. 2, ст. 83 ч. 2, ст. 141 п. «б» ЗК України та інші норми закону щодо захисту права власності).

Той факт, що ОСОБА_1 обвинувачувалася у вчиненні злочину, передбаченого ст. 358 ч.ч. 1, 3 КК України, за підроблення підпису ОСОБА_3 в акті погодження меж землекористування від 06.06.2006 і кримінальну справу щодо неї було закрито постановою Берегівського районного суду від 14.10.2008 із підстав, передбачених ст. 45 КК України (дієве каяття) (а.с. 99 т. 1), у контексті наведеного правового значення не має, указаних обставин не усуває та не може надавати ніяких переваг ОСОБА_3 у спорі та в застосуванні закону для його вирішення.

Міркування в апеляції про неналежність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 як позивачів, про відсутність у них права на позов, який пред'явлено, через протиправні дії ОСОБА_1, що мали місце раніше, через скасування попередніх рішень про надання їм земельної ділянки по АДРЕСА_1, через ухвалені раніше судові рішення у різних видах судочинства тощо, із посиланням на ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України, виходять із невірного тлумачення указаних норм процесуального закону та з невірної оцінки дійсних обставин справи. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на звернення до суду по захист, відмова від цього права є недійсною (ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3 ЦПК України). Факти і обставини стосовно дійсного землекористування, приватизації ОСОБА_3 частини належної до будинку АДРЕСА_1 земельної ділянки, дійсності відповідного рішення, державного акту на землю, тобто, факти і обставини, що стосуються підстав і предмету даного позову та є предметом доказування в ньому (ст. 179 ч. 1 ЦПК України), не встановлювалися судовими рішеннями, що набрали законної сили. Позивачів не може бути позбавлено права пред'явити відповідний позов і вимагати його вирішення по суті.

Відповідно до ст. 2 ч. 3, ст. 3 ч. 1 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору (ст.ст. 10, 11, 27, 31 ЦПК України). Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких), може бути примушена до вчинення відповідних дій з метою поновлення прав позивача тощо (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 ЦПК України). Правомірній вимозі відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права.

За змістом норм ст.ст. 27, 31-34, ст. 37 ч. 1, ст. 45 ч.ч. 2, 3, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 ЦПК України, розгляд справи покладається на суд першої інстанції, заміна судом первісного відповідача належним відповідачем або залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача може мати місце лише під час розгляду справи судом першої інстанції, за клопотанням позивача, на цій же стадії процесу вирішуються питання про участь у справі третіх осіб із самостійними вимогами щодо предмета спору чи без таких, під час апеляційного розгляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі додаткових відповідачів, третіх осіб, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві.

До ОСОБА_12 позов не був пред'явлений, він на стадії розгляду справи судом першої інстанції не брав участі в справі ані в якості відповідача, ані в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Не ініціював спору в цій справі і сам ОСОБА_12 За таких умов, апеляційний суд не має передбачених цивільним процесуальним законом підстав, повноважень і можливості залучити на стадії апеляційного провадження до участі в справі ОСОБА_12 у процесуальному статусі відповідача, співвідповідача, третьої особи безвідносно до наявності чи відсутності на це волі учасників процесу. За відсутності у справі ОСОБА_12 у відповідному процесуальному статусі, що виключає процесуальну можливість для нього здійснювати належний захист своїх прав, за відсутності пред'явлених конкретних вимог, суд не вправі вирішувати по суті питання про його дії, про відповідальність за них тощо, окрім іншого, це виходить за межі підстав та предмету позову. На відсутність у ОСОБА_12 процесуального статусу в справі міститься вказівка і в ухвалі судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 14.04.2015 (а.с. 85 т. 3). При цьому, особа, яка вважатиме, що ОСОБА_12 порушені її законні права з огляду, наприклад, на зміст Акту № 3 перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 14.04.2014 (а.с. 214-217 т. 1, 88-91 т. 4) або на інші обставини, не позбавлена права та можливості пред'явити до нього установленим порядком відповідні вимоги та вирішувати їх в іншому судовому процесі або у позасудовому порядку.

Поза тим, беручи до уваги встановлені відповідно до мотивів, із яких було скасоване касаційною інстанцією попереднє рішення апеляційного суду, обставини справи з урахуванням, крім іншого, нових доказів, колегія суддів констатує, що ці обставини, наявні докази та матеріали справи є достатніми для з'ясування характеру спірних правовідносин і для розв'язання спору по суті й без пов'язування їх із діями ОСОБА_12, на які вказувала відповідач ОСОБА_27

Відповідач ОСОБА_3 брала участь у розгляді справи, провадження в якій триває з жовтня 2013 року, в суді першої інстанції, оскаржувала судові рішення апеляційним і касаційним порядком, користувалася правовою допомогою адвокатів, іншого фахівця у галузі права (а.с. 75 т. 1, а.с. 91, 154-156 т. 3), за їх участю формулювала свою правову позицію в справі. 16.11.2015 до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3 про застосування позовної давності у спорі з посиланням на пропуск такої позивачами, які, як вважає сторона, ще 05.08.2010 дізналися про порушення свого права, про що свідчать їх скарги прокурору Берегівського району (а.с. 187-191 т. 3). Тобто, питання про застосування позовної давності відповідач ОСОБА_3 не ставила під час розгляду справи судом першої інстанції, а поставила його тільки під час повторного апеляційного розгляду справи.

Невикористання стороною процесуальних прав не дає їй жодних матеріально- та процесуально-правових переваг перед іншою стороною, яка пред'явила позов і в цьому сенсі добросовісно користувалася процесуальними правами та здійснювала процесуальні обов'язки. Оскільки, як зазначалося, розгляд цивільної справи по суті покладається на суд першої інстанції, де сторони повинні реалізувати свої процесуальні права, в т.ч., заявити відповідні клопотання, обґрунтувати свої правові позиції і т.ін., суд розглядає справу з урахуванням відповідних дій сторін. Це повною мірою стосується і права сторони заявити про застосування позовної давності.

За таких обставин, заява відповідача про застосування позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦПК України), подана на стадії апеляційного провадження в справі, не може бути задоволена судом. Понад те, відповідач не звернув уваги на окремі підстави та обґрунтування позову, які вказують на ознаки порушення прав позивачів, які тривають, а тому й на негаторний характер позову щодо усунення таких порушень права, коли наявні перешкоди з боку певної особи у здійсненні права власності на будинок (його частину) та права землекористування, триваючий характер такого правопорушення зумовлюють наявність порушення в момент подачі позову та фактичне непоширення на вимоги за негаторним позовом позовної давності (ст. 391 ЦК України (2003 р.), ст. 152 ч. 2 ЗК України).

Згідно із указаними вище нормами ЦК України (2003 р.), ЗК України, ст.ст. 19, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 4, 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (Закон № 280/97-ВР), органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, право власності на землю та право землекористування вважаються набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зважаючи на викладене в сукупності, колегія суддів приходить до висновку про правильність при вирішенні вимог позову про визнання недійсними рішення ради та державного акта на право власності на землю висновку суду першої інстанції щодо набуття ОСОБА_3 у власність спірної земельної ділянки із порушенням норм закону та прав позивачів, які підлягають захисту. Оспорене рішення ради не ґрунтується на законі та підлягає визнанню недійсним (скасуванню) як із різних самостійних для цього підстав, так і із їх сукупності, із цим перестає існувати правова підстава, на якій ОСОБА_3 був виданий похідний від рішення ради Державний акт на право власності на земельну ділянку, який внаслідок цього, а також із інших, самостійних підстав, теж підлягає визнанню недійсним (ст. 16 ч. 2 п. 10, абз. 2, ст. 21 ч. 1 ЦК України, ст. 152 ч. 3 п.п. «г», «д», ст. 155 ч. 1 ЗК України, ст. 59 ч. 10 Закону № 280/97-ВР). У цій частині позов обґрунтований, доведений, рішення суду правильне по суті, справедливе, узгоджується із законом, відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, що відповідачем не спростовано, тому на підставі ст. 308 цього Кодексу у цій частині апеляцію відповідача слід відхилити, рішення суду - залишити без змін.

У частині вирішення вимоги про відшкодування майнової шкоди доводи апеляції відповідача ОСОБА_3 заслуговують на увагу. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 59 ч. 2 ЦПК України). Виходячи з підстав і предмету вимоги про відшкодування майнової шкоди, предметом доказування є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивачів про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин і потягли порушення їх права власності на нерухоме майно (квартиру АДРЕСА_1), підлягають перевірці доводи та встановленню факти стосовно заподіяння шкоди цьому майну, зокрема, щодо: характеру і обсягу (конкретних параметрів) пошкодження конструктивних елементів будинку, квартири, проведення перебудови із порушенням державних будівельних норм і правил, конкретної шкоди, заподіяної майну, розміру такої шкоди, технічної можливості, способу усунення такої шкоди тощо.

Позивачі, обґрунтовуючи свою вимогу, та суд, задовольняючи її, виходили з наявності акту комісії, утвореної Берегівським міським головою, від 02.10.2013, яким зафіксовано, що внаслідок проведення будівельних робіт по реконструкції будинку АДРЕСА_1 гр-кою ОСОБА_3 не було відновлено частину покрівлі, що призвело до часткового затікання дощових вод до кімнат, яка належать ОСОБА_1; наявності дефектного акту та кошторису, складених ТОВ «Угрча Пріорбуд» на замовлення ОСОБА_1 та оплачених нею в розмірі 373,70 грн, за якими вартість виконання ремонтних робіт складає 8326,00 грн; аматорських фотоматеріалів із фіксацією пошкоджень майна (а.с. 57-60, 62, 63, 65-72 т. 1, а.с. 80-84 т. 2).

Попри наявність цих матеріалів, які певним чином ілюструють доводи позивачів, такі, за наявності в справі доказів проведення відповідачем ОСОБА_3 реконструкції квартири з відповідного дозволу та прийняття в подальшому реконструйованого майна до експлуатації із реєстрацією прав власності на нові майнові об'єкти, отже - із дотриманням законодавства, зокрема, ДБН, не є належними та достатніми доказами щодо заподіяння відповідачем шкоди позивачам, щодо дійсного характеру і розміру шкоди, та не спростовують доводів відповідача щодо правомірності його дій та відсутності вини в заподіянні шкоди. Позивачі не ставили питання про відповідність реконструкції вимогам ДБН, про наявність конкретних порушень цих вимог, відповідно, указані матеріали не містять таких відповідей, а будівельна організація, яка їх складала, до того ж, не є експертною та уповноваженою давати відповідні висновки установою.

З'ясування обставин, що мають значення для справи, потребує спеціальних знань у галузі науки, техніки, будівництва, оцінки нерухомості, у зв'язку з чим належним і допустимим доказом щодо цих обставин є висновок експерта (ст. 66, ст. 143 ч. 1, ст. 147 ч.ч. 2-6, ст. 179 ч. 2, ст. 189 ЦПК України). Решта наявних у справі документів і матеріалів як письмові докази (ст.ст. 64, 185 ЦПК України) можуть враховуватися у сукупності з іншими доказами, що підлягають оцінці судом. Судова будівельно-технічна експертиза у справі не проводилася, позивачами, які вважали подану ними доказову базу достатньою для задоволення вимоги, відповідне клопотання в суді першої інстанції не заявлялося, доказів наявності для позивачів перешкод у реалізації процесуальних прав у справі немає, що тягне також наслідки, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України. Таким чином, розпорядившись належними їм правами на свій розсуд, позивачі не довели належними і допустимими доказами обставин, що підлягають доказуванню, доводи позову щодо заподіяння їм шкоди відповідачем і порушення їх прав ґрунтуються на припущеннях, тоді як відсутність вини відповідача у заподіянні шкоди позивачам слід визнати доведеною.

Суд першої інстанції не мав належних підстав для задоволення необґрунтованого і недоведеного в цій частині позову і неправильно застосував норми ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 1, ч. 3, ст. 386 ч. 3, ст. 1166 ч.ч. 1, 2 ЦК України, якими регулюються правовідносини щодо відшкодування власнику завданої йому майнової шкоди. Таке вирішення вимоги не відповідає нормам ст.ст. 212-215 ЦПК України, тому апеляційну скаргу на відповідне рішення суду слід на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України задовольнити, рішення в цій частині скасувати, у задоволенні вимоги про відшкодування майнової шкоди - відмовити.

Питання про судові витрати належить вирішити з урахуванням встановлення відповідачу ОСОБА_3 інвалідності ІІ групи довічно (а.с. 108 т. 2, а.с. 82-83 т. 3).

Керуючись ст. 307 ч.ч. 1, 2, ст. 308, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Берегівського районного суду від 20 жовтня 2014 року в частині задоволення вимоги позову про стягнення на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з ОСОБА_3 8699,70 грн (восьми тисяч шестисот дев'яноста дев'яти гривень 70 коп.) у рахунок відшкодування майнової шкоди скасувати, у позові в цій частині відмовити, у решті рішення Берегівського районного суду від 20 жовтня 2014 року по суті спору залишити без змін.

За результатом вирішення справи змінити розподіл судових витрат і стягнути: в дохід держави: з Берегівської міської ради 114,70 грн судового збору, з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 114,70 грн судового збору; на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з Берегівської міської ради по 57,35 грн у рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору; решту судових витрат віднести за рахунок держави.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді