У Х В А Л А

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

МаляренкаА.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», про визнання договору поруки припиненим за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 09 вересня 2008 року між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 53 тис. доларів США на строк до 09 вересня 2018 року. На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ним, позивачем, договір поруки.

Посилаючись на те, що позичальник з грудня 2009 року кредит не погашав, банк протягом шести місяців не пред'явив до нього вимоги, а після спливу цього строку, у серпні 2012 року, пред'явив до нього позов, позивач на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України просив визнати договір поруки припиненим.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 11 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року рішення районного суду скасовано. Визнано договір поруки, укладений 09 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», припиненим. Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимим доказами своїх вимог.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що позичальник за кредитним договором перестав виконувати свої зобов'язання з 09 грудня 2009 року, а із позовом до суду банк звернувся лише 20 серпня 2012 року, тобто поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 09 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 53 тис. доларів США на строк до 09 вересня 2018 року.

На забезпечення виконання умов цього договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір поруки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що позичальник з грудня 2009 року кредит не погашав, банк протягом шести місяців не пред'явив до нього вимоги, а після спливу цього строку, у серпні 2012 року, пред'явив до нього позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Частиною 1 ст. 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

Таким чином, у договорі поруки не встановлено строку її дії відповідно до ст. 252 ЦК України, а тому підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений: строком повного погашення кредиту є 09 вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У п. 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язався погашати кредит у строки, встановлені графіком погашення кредиту, процентів та винагород, який викладений у додатку № 1 до договору.

Таким чином, шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, підлягає обрахуванню від дати пред'явлення вимоги, пред'явленої на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, а в разі непред'явлення такої вимоги - від дати невиконання кожного поточного платежу за кредитом окремо.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-368цс16 від 22 червня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Апеляційний суд наведеного не врахував та дійшов передчасного висновку про те, що договір поруки припинено з підстав того, що боржник за основним зобов'язанням перестав виконувати свої зобов'язання з 09 грудня 2009 року, а банк звернувся до суду із позовом лише 20 серпня 2012 року, оскільки суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив наявності вимоги банку про дострокове повернення кредиту, від якої можна було б почати відлік шестимісячного строку за ч. 4 ст. 559 ЦК України, а несплата поточних платежів за кредитом не є підставою для повного припинення договору поруки.

Крім того, апеляційний суд не врахував того, що рішення суду у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості не ухвалено, а провадження у справі зупинено ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2015 року до набрання законної сили рішенням у справі за позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим (а.с. 94-95). При цьому дострокової вимоги про погашення кредиту не було.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М.Фаловська