Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2016 селище Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Гришко О.Я.

при секретарі Федорині А.А.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_2 звернувся 18 серпня 2015 року до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі. Позивач зазначає, що трудові відносини між позивачем та відповідачем були оформлені договором доручення № 6827003 від 23.06.2014 року. Позивач вказує, що згідно п. 1.3 вищевказаного договору він був прийнятий на роботу на строк до 31.12.2014 року, дія якого була автоматично пролонгована на строк до 31.12.2015 року і таким чином він став постійним працівником ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідач протягом дії договору забезпечував його права на відпочинок (надавав відпустку) та із його заробітної плати сплачував відрахування до Пенсійного фонду України тощо.

07.07.2015 року ОСОБА_2 був призваний для проходження військової служби під час мобілізації та 09.07.2015 року був направлений для проходження відповідної підготовки до Харківського університету Повітряних Сил (м. Харків) та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2015 року № 230 зарахований до списків особового складу частини.

14.07.2015 року договір № 6827003 від 23.06.2014 року був в односторонньому порядку розірваний з боку відповідача.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що відповідач незаконно припинив дію договору доручення № 6827003 й фактично звільнив його з роботи. Вказує, що згідно ст. 119 КЗпП України йому з боку держави надаються гарантії щодо збереження робочого місця (місця роботи) та середнього заробітку на час виникнення завдань держави, зокрема у випадку мобілізації.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду і просив (з урахуванням змінених позовних вимог) визнати укладений трудовий договір між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» безстроковим, визнати незаконним розірвання договору №6827003 від 23.06.2014 року та його звільнення з ПАТ КБ « Приватбанк» та зобов`язати відповідача відновити правовідносини між сторонами договору №6827003 від 23.06.2014 року до закінчення дії договору, тобто до 31.12.2015 року. Також просив стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь середній заробіток за час з моменту призову та до винесення рішення за позовом та стягнути моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача направив до суду письмове заперечення проти позову, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, вказав, що протягом 2014-2015 року ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «Приватбанк». Відносини, які склалися між позивачем та відповідачем у зазначений період мали цивільно-правовий характер та були регламентовані укладеним договором доручення. Вищевказаний договір був розірваний з ініціативи замовника - ПАТ КБ « Приватбанк» з підстав п. 6.3 договору, який передбачає одностороннє розірвання договору. Положеннями договору та цивільного законодавства не передбачено такий вид відповідальності як стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилання позивача на гарантії на час виконання державних або громадських обов`язків, регламентовані ст. 119 КЗпП України, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені гарантії визначено лише для працівників в рамках трудових відносин. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши докази у справі, проаналізувавши та давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 23.06.2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір доручення №6827003. Відповідно до укладеного договору виконавець (позивач) зобов`язується по завданню замовника (відповідача) надати наступні послуги: здійснення інформаційно-роз`яснювальної роботи з надання замовником банківських послуг і залученню до співпраці фізичних осіб, зацікавлених у банківських послугах, а також здійснювати допомогу в оформленні пакету документів для надання клієнту банківських послуг (перевірка паспорта, ІПН клієнта, надання допомоги клієнту у заповненні заяви, а також інших документів, необхідних для надання банківських послуг). У випадку звернення клієнта виконавець зобов`язується: 1) ознайомити клієнта з умовами банківського обслуговування; 2) пропонувати клієнтам заповнювати документи, необхідні для надання клієнтам банківських послуг, а у випадку необхідності, надавати допомогу у їх заповненні. В п. 1.3 договору зазначено, що строк надання послуг: з 26.05.2014 року по 31.12.2014 року. Цим же пунктом передбачалася автоматична пролонгація дії договору на кожний наступний рік у разі, якщо жодна з його сторін не пізніше ніж за 14 календарних днів до закінчення строку дії договору не повідомить письмово іншу сторону про небажання продовжувати дію договору. Відповідно до п.6.3 договір міг бути розірваним в односторонньому порядку (а.с. 3-5).
14.07.2015 року договір № 6827003 від 23.06.2014 року був в односторонньому порядку розірваний за ініціативою відповідача (а.с. 6).
Суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, носили характер цивільно-правових, а не трудових правовідносин у розумінні КЗпП України.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 208 ЦКУ такі договори між фізичною та юридичною особою мають укладатися в письмовій формі. Відносини, що виникають з укладенням таких договорів, є цивільно-правовими і регулюються нормами цивільного права.

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Дослідивши зміст договору доручення, що був укладений між сторонами у даній справі, суд приходить до висновку, що, незважаючи на те, що сторони в ньому названі не у відповідності до назв сторін за договором доручення, умови цього договору відповідають вимогам глави 68 ЦК України.

Суду не надані докази видання наказу чи розпорядження про прийняття ОСОБА_2 на роботу.

Згідно п.3.1 договору доручення замовник зобов`язувався допустити виконавця у приміщення замовника, надати необхідну документацію, інформацію, обладнання. Окрім цього, в ході виконання договору виконавець має право отримувати у замовника необхідні роз`яснення, інформацію і документи (п.3.8).

Зі змісту договору вбачається, що сторонами передбачений конкретний строк виконання робіт, тоді як трудовим законодавством передбачено укладання строкового трудового договору лише у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру роботи, умов її виконання або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавством.
За трудовим договором підставою для нарахування та виплати винагороди є табель обліку робочого часу, тоді як за цивільно-правовим договором такою підставою є акт здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), підписаний сторонами.
Відповідно до умов договору, укладеного між позивачем та відповідачем факт надання послуг за договором підтверджується актом надання послуг, який підписується сторонами (п. 2.3 договору). З актів надання послуг вбачається, що позивач надавав відповідачу послуги згідно договору №6827003 від 23.06.2014 року (а.с. 46-79).

Відмінними є і порядок та строки виплати винагороди: за трудовим договором заробітна плата виплачується працівникові не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, а при звільненні працівника - у день звільнення, тоді як за цивільно-правовим договором порядок та строки виплати винагороди виконавцеві визначається умовами договору, в даному випадку п.4.1- 4.3, відповідно до яких розмір винагороди виконавця залежить від кількості та якості наданих послуг і обкладається при виплаті податками і зборами у встановленому законодавством України порядку. Оплата послуг здійснюється щомісяця в строк до 30 числа місяця, наступного за звітним, на підставі підписання сторонами акту надання послуг.

З наданих відповідачем довідок про доходи, отримані позивачем з 01.05.2014 року по 31.07.2015 року, вбачається що із нарахованих сум винагороди за надані послуги утримувався податок з доходів фізичних осіб та єдиний соціальний внесок (а.с.а.с. 42-43, 97-98). Суд, проаналізувавши норми чинного законодавства та умови договору доручення, приходить до висновку, що утримання податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску з доходів позивача не суперечить нормам Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», умовам договору доручення (зокрема, п. 4.3), і не свідчить про існування трудових відносин між позивачем та відповідачем.
07.07.2015 року ОСОБА_2 був призваний для проходження військової служби під час мобілізації та 09.07.2015 року був направлений для проходження відповідної підготовки до Харківського університету Повітряних Сил (м. Харків) та згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 09.07.2015 року № 230 зарахований до списків особового складу частини (а.с.а.с. 7, 10-13).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції, яка є чинною на момент постановлення рішення у цій справі, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову.
Однак, вказані гарантії стосуються працівників, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем.
Позивач у своєму позові вказує, що його відносини з відповідачем були оформлені договором доручення № 6827003 від 23.06.2014 року, який і додає до позовної заяви, тому суд приходить до висновку, що перед укладенням цього договору позивач не був позбавлений можливості детально ознайомитись з умовами цього договору.
Оскільки позивачем не доведено наявність між ним та відповідачем трудових відносин, то відсутні і підстави для задоволення вимог щодо визнання укладеного договору між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» безстроковим, визнання незаконним розірвання договору №6827003 від 23.06.2014 року та звільнення позивача з ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язання відповідача відновити правовідносини між сторонами договору №6827003 від 23.06.2014 року до закінчення дії договору, тобто до 31.12.2015 року, відшкодування моральної шкоди, які є похідними від трудових відносин.
Керуючись ст. 208, 1000 ЦК України, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 21, ст. 119 КЗпП України, 3, 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час розгляду справи, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повне рішення складене 17.02.2016 року.
Головуючий суддя