ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1078/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2016 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарях - Цибулюк М.А., Кубів С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Свої вимоги мотивує тим, що 04 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачам грошові кошти в розмірі, еквівалентному 30 000 доларів США в строк до 01.05.2014 року. Факт укладення договору позики підтверджується наданою боржниками розпискою. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань щодо повернення боргу не виконали звернувся до суду з позовом та просив стягнути з ОСОБА_3 суму основного боргу в розмірі 15 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 28.08.2015 року становив 319 755,98 грн., 3% річних у розмірі 16 609,70 грн., з ОСОБА_4 суму основного боргу в розмірі в 15 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 28.08.2015 року становив 319 755,98 грн., 3% річних у розмірі 16 609,79 грн. та судовий збір.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що позивачем не надано належних доказів укладення договору позики, а також доказів передання у борг грошових коштів, у зв'язку з чим просила відмовити у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_4, ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що розписка не містить умов договору позики та не посвідчує його укладення за змістом, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язались віддати ОСОБА_2 залишившуся суму грошей еквівалентну 30 000 доларів США в строк до 01.05.2014 року про що надали розписку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Стаття 1047 ЦК України встановлює письмову форму для договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України та є обов'язковою для всіх судів України.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 пояснив, що 04 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачам грошові кошти в розмірі, еквівалентному 30 000 доларів США в строк до 01.05.2014 року. Факт укладення договору позики підтверджується наданою боржниками розпискою.

Разом з тим, дослідивши надану позивачем розписку, на підставі якої позивач доводить існування договору позики слід зазначити, що вказана розписка не містить обставин і умов укладення договору позики, з розписки не вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали кошти у ОСОБА_2, відсутнє зобов'язання відповідачів повернути отримані кошти, отже за своєю правовою природою спірні відносини не є договором позики, тому до них не підлягає застосуванню ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Аналізуючи норми діючого законодавства слід зазначити, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів борг і містить умови про їх повернення. Оскільки з тексту наданої ОСОБА_2 розписки вбачається лише те, що відповідачи зобов'язались віддати позивачу залишившуся суму грошей, а умова про їх отриманн відсутня, то спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутись до суду з іншим позовом у спосіб, передбачений ст.ст.15,16 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст.10, 11, 60,212, 213, 215-218, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Дарницький районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ О.Р.ЛУЖЕЦЬКА