АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/10/16 Головуючий 1 інстанції Дегтярчук М.О.
Справа № 2025/2-56/11 Доповідач Гуцал Л.В.
Категорія:відшкодування шкоди
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 листопада 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - Гуцал Л.В.,
суддів: Кіпенка І.С., Котелевець А.В.,
за участю секретаря Огар І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 травня 2014 року у цивільній справі за позовом Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, -
встановила:
02 серпня 2010 року Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_2 звернулись до суду з зазначеним позовом.
Після неодноразового уточнення позовних вимог позивачі просили стягнути з ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_2 у рівних частках ,97 гривень - шкоду, нанесену з їх вини державі.
Посилались на те, що з 07 вересня 1992 року ОСОБА_2 проходив військову службу у Збройних Силах України, а з 18 листопада 2006 року перебував на посаді командира Військової частини НОМЕР_2 (61 арсенал зберігання боєприпасів Південного оперативного командування, дислокований у місті Лозова Харківської області), у військовому званні підполковник, і являвся військовою службовою особою, яка постійно обіймає посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків. ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України з 23 березня 1993 року, а з 16 лютого 2008 року перебував на посаді головного інженера - заступника командира Військової частини НОМЕР_2 і являвся військовою службовою особою, яка постійно обіймає посаду, пов`язану з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських обов`язків.
У період з 06 по 07 червня 2008 року комісією Генерального штабу Збройних Сил України проводилась перевірка виконання заходів щодо забезпечення вибухопожежобезпеки, живучості, організації служби військ, під час якої встановлено, що технічна територія Військової частини НОМЕР_2 перебуває у незадовільному стані.
Неналежна організація підполковником ОСОБА_2 та підполковником ОСОБА_1 виконання вимог керівних документів щодо забезпечення пожежної безпеки призвело до того, що 27 серпня 2008 року, в результаті попадання стороннього джерела запалювання, відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно - господарській території Військової частини НОМЕР_2 вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Накопичення значної кількості легкозаймистих відходів на смітнику та його розміри зумовили швидке поширення полум`я по всій території сміттєзвалища. Перенесені сильними поривами вітру залишки горіння із смітника на технічну територію спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися 120мм. остаточно споряджені міни, які знаходилися на майданчику тимчасового зберігання №119. В результаті цього відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонація боєприпасів на всіх об`єктах арсеналу у період з 27 по 30 серпня 2008 року, що призвело до спричинення шкоди охоронюваним законом державним інтересам у вигляді підриву авторитету, престижу та обороноздатності Збройних Сил України, заподіяння майнової шкоди на суму ,97 гривень, а саме: по автомобільній службі - 100582,34 гривень; бронетанковій службі - 23297,78 гривень; службі зв`язку - 387585,99 гривень; квартирній - експлуатаційній службі 436201 гривень; по медичній службі 281 гривень; продовольчій службі - 1695,30 гривень; службі ракетно - артилерійського озброєння (відділи зберігання) -,47 гривень; службі ракетного артилерійського озброєння (поточне зберігання) - 2529850,89 гривень; речовій службі - 16589,77 гривень; службі паливо - мастильних матеріалів - 118812,15 гривень; по інже6нерній службі - 331807,93 гривень; службі радіаційного, хімічного, бактеріологічного забезпечення 241528 гривень; метрологічній службі - 4202,35 гривень. Крім того внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року приведені до непридатного стану сховища та майданчики відкритого зберігання, які рахуються по квартирно-експлуатаційній службі на загальну суму 9130773 гривень (т.4 а.с.215-223).
Відповідачі проти позову заперечували з тих підстав, що позивачами не доведена їх вина у заподіянні державі шкоди при викладених вище обставинах, не доведено дійсний розмір шкоди, завданої державі надзвичайною подією. Крім того, вважали, що позивачі є неналежними, Військова частина НОМЕР_1 не є правонаступником Військової частини НОМЕР_2 .
Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 червня 2014 року позовні вимоги Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 задоволені - стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь держави в особі Міністерства оборони України, та Військової частини НОМЕР_1 завдану матеріальну шкоду у рівних долях ,97 гривень; вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду наявним у справі матеріалам.
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явився, представники Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 проти задоволення скарг заперечували, вважали рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
У судовому рішенні суд зобов`язаний дати відповіді на всі доводи сторін, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення.
Оскаржене рішення таким вимогам не відповідає, оскільки висновки суду є однобічними, рішення постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм права матеріального.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог щодо відшкодування на користь держави в особі Міністерства оборони України та Військовій частині НОМЕР_1 у рівних долях, нанесеної державі з вини відповідачів шкоди у розмірі 2 877 127 374,97 гривень.
При цьому, суд взагалі не дав оцінки доводам відповідачів, що були наведення ними в обґрунтування заперечень проти позову; встановив обставини, що мають значення для справи на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, без врахування положень ч.3 ст.212 ЦПК України щодо їх оцінки як кожного окремо, так і у взаємозв`язку у їх сукупності.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 27 серпня 2008 року, внаслідок попадання стороннього джерела запалювання, відбулося загоряння несанкціонованого сміттєзвалища, яке знаходилось в забороненій зоні на адміністративно - господарській території Військової частини НОМЕР_2 вздовж зовнішньої огорожі технічної території. Накопичення значної кількості легкозаймистих відходів на смітнику та його розміри зумовили швидке поширення полум`я по всій території сміттєзвалища. Перенесені сильними поривами вітру залишки горіння із смітника на технічну територію спричинили загоряння нескошеної сухої трави та штатної тари, де зберігалися 120мм. остаточно споряджені міни, які знаходилися на майданчику тимчасового зберігання №119. В результаті цього відбулося займання додаткових порохових зарядів та послідуючі вибухи і детонація боєприпасів на всіх об`єктах арсеналу у період з 27 по 30 серпня 2008 року.
Обставини пожежі викладені в Акті про пожежу (т.1 а.с.108-112).
Пожежею було знищено та пошкоджено військове майно.
Постановою Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 березня 2009 року, яка набрала законної сили, підполковника запасу ОСОБА_1 , обвинуваченого у недбалому ставленні до військової служби, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України, та у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України на підставі Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року № 660-УІ було звільнено від кримінальної відповідальності і кримінальну справу щодо нього закрито (т. 2 а.с.144-147).
Постановою Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 26 листопада 2009 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 , обвинуваченого у недбалому ставленні до військової служби, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.425 КК України, на підставі Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року № 660-УІ було звільнено від кримінальної відповідальності і кримінальну справу щодо нього закрито (т.1 а.с.11-13).
Цивільний позов Міністерства оборони України про стягнення з ОСОБА_2 шкоди в розмірі гривень залишено без розгляду.
02 серпня 2010 року Міністерство оборони України та Військова частина НОМЕР_2 звернулись до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 14 травня 2014 року до участі у справі в якості правонаступника Військової частини НОМЕР_2 було залучено Військову частину НОМЕР_1 .
Вирішуючи спір, суд першої інстанції послався на ст.1166 ЦК України, якою передбачені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Предметом даного спору є шкода, завдана військовослужбовцями під час виконання ними службових обов`язків, а відтак спір необхідно було вирішувати відповідно до Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі - Положення).
Положенням передбачено, що військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України лише за шкоду, заподіяну державі не під час виконання службових обов`язків.
Відповідно до пункту 2 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Визначення поняття «військове майно» надано у статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у збройних силах України» від 21 вересня 1999 року (з наступними змінами) (далі Закон).
Відповідно до пункту 3 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Випадки застосування до військовослужбовців повної матеріальної відповідальності обмежені та чітко визначені пунктом 13 Положення, а саме - застосування повної матеріальної відповідальності можливо, у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично невиконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Відповідно до п.17 Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.
Пунктом 19 Положення передбачено, що розслідуванням повинно бути встановлено: в чому полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.
За змістом пункту 37 Положення матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; невстановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.
За приписами ст.32 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами; кожен із позивачів діє в цивільному процесі самостійно.
Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
За змістом процесуального закону позивач це сторона у цивільному процесі, яка звернулась з відповідною заявою до суду і вважає, що її права порушені чи оспорюються.
Саме позивач повинен довести факт порушення його прав відповідачем.
У даній справі позов заявлено двома позивачами Міністерством оборони України та Військовою частиною НОМЕР_2 , правонаступником якої є Військова частина НОМЕР_1 .
Звертаючись до суду позивач Міністерство оборони України не зазначило, яким чином порушені його майнові права чи інтереси відповідачами, та які правові підстави для стягнення спірних коштів на користь Міністерства оборони України. Позовна заява не містить жодних обґрунтувань з цього приводу. Навпаки у позовній заяві зазначено, що майнова шкода спричинена Військовій частині НОМЕР_2 (т.1 а.с.24, т.3 а.с.166, т.4 а.с.216). Не зрозумілою є і вимога - стягувати спірні кошти одночасно на користь двох позивачів, кожен з яких є юридичною особою та самостійною процесуальною особою у спорі.
Судовим розглядом встановлено, що предметом позову є відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна.
На момент виникнення надзвичайної події у Військовій частині НОМЕР_2 правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном визначався зазначеним вище Законом.
У статті 1 цього Закону було визначено, що військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Згідно ч.3 цього Закону військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначеням.

Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України

Порядок обліку та списання майна врегульовано ст.4 Закону, де зазначено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах - продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо.
Таким чином у Збройних Силах України військове майно закріплюється на праві оперативного управління виключно за військовими частинами Збройних Сил України, а не за Міністерством оборони України.
Аналогічні за змістом пояснення були надані представником позивача у суді апеляційної інстанції (т.7 а.с.128-131).
Отже Міністерство оборони України у даній справі не довело свого права на стягнення на свою користь коштів, в якості відшкодування шкоди, завданої знищенням військового майна, що перебувало в оперативному управлінні Військової частини НОМЕР_2 на час надзвичайної події 27 серпня 2008 року.
Ці обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, який позов задовольнив у повному обсязі та не навів при цьому жодного обґрунтування які правові підстави для стягнення шкоди за знищення (пошкодження) військового майна, що було закріплено за Військовою частиною НОМЕР_2 одночасно на користь Міністерства оборони України та Військової частини, не зазначив яким чином таке рішення повинно виконуватися.
Аналіз наданих позивачами письмових доказів дає підстави вважати, що внаслідок пожежі у Військовій частині НОМЕР_2 , що сталася 27 серпня 2008 року було знищено (пошкоджено) військове майно, яке було закріплено за цією установою відповідно до Закону, а відтак Військовій частині було завдано майнову шкоду.
Як зазначено вище, в якості правонаступника Військової частини НОМЕР_2 було залучено Військову частину НОМЕР_1 (т.5 а.с.155,156). Колегія суддів вважає доводи відповідачів стосовно того, що у суду не було правових підстав для залучення зазначеної установи в якості правонаступника Військової частини НОМЕР_2 необґрунтованими. Такі доводи спростовуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами (т.5 а.с.95-99,105,117,120-124,185).
Зі змісту Положення, яке регулює спірні правовідносини, можна зробити висновок, що для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності необхідно довести, зокрема, - факт заподіяння прямої дійсної шкоди, протиправність поведінки особи, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди, а також вину у заподіянні шкоди. У разі заподіяння шкоди кількома особами, необхідно встановити також ступінь вини кожного.
Процесуальний обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на відповідачів у даному випадку лежить на позивачеві.
В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що вина ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в інкримінованих їм злочинах, а також у спричинені державі майнової шкоди на суму ,23 гривень повністю доведена матеріалами кримінальної справи та встановлена судовими рішеннями у кримінальній справі.
Таке твердження є помилковим.
Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені цією особою.
У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, цей вирок обов`язковий для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст.212 ЦПК України.
Як встановлено судом, вироку в кримінальній справі, що була порушена відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постановлено не було, тому згідно зі ст. 57, ч. 4 ст. 61, ст. 212 ЦПК України докази, що є у кримінальному провадженні оцінюються на рівні з іншими доказами у справі.
Судом були досліджені Постанови Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил від 10 березня 2009 року та від 26 листопада 2009 року, якими ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами (амністія) із закриттям провадження по кримінальній справі (т.1 а.с.12,13, т.2 а.с.145,146).
Зі змісту цих судових рішень вбачається, що обставини скоєння злочину (ч.2 ст.425 КК України), вчинення якого було інкриміновано відповідачам, судом взагалі не встановлювалися. Постанова відносно ОСОБА_1 не містить фабули злочину взагалі, а фабула викладена у Постанові відносно ОСОБА_2 не містить ні дати, ні місця, ні обставин скоєння інкримінованого злочину. Не містять ці судові рішення і жодних посилань на розмір шкоди, яка була заподіяна державі внаслідок злочинних дій обвинувачених.
Взявши за основу доказ - Постанови Військового Апеляційного суду Військово-Морських Сил, суд дійшов передчасного висновку, що зазначеними судовими рішеннями підтверджено вину відповідачів у скоєнні діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, оскільки у даному випадку вина в заподіянні шкоди має бути доведена в загальному порядку сукупністю всіх доказів (ст. 212 ЦПК України).
Таким чином, надавати оцінку цивільно-правовим наслідкам дій відповідачів лише на підставі Постанов про закриття кримінального провадження, які за ч. 4 ст. 61 ЦПК України не є преюдиційними, невірно, оскільки вказані Постанови є одними з доказів, які підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами.
Слід звернути увагу і на те, що в матеріалах справи наявна телеграма Військової частина НОМЕР_2 де позивач зазначає про недоцільність подачі даного позову до суду, оскільки Апеляційний суд Військово-морських сил не визначив осіб, винних у спричиненні шкоди надзвичайною подією 27 серпня 2008 року (т.1 а.с.58,56).
Матеріали кримінальної справи під час розгляду справи цивільної не досліджувались і таких клопотань заявлено не було, а тому посилання позивачів на те, що вина відповідачів і розмір заподіяної ними державі шкоди підтверджується матеріалами кримінальної справи є безпідставним.

Відповідно до наданого позивачами Акту проведення службового розслідування за фактом пожежі у Військовій частині НОМЕР_2 від 05 вересня 2008 року (т.3 а.с.13-20) передумовами та причинами виникнення пожежі є відсутність 27 серпня 2008 року командира військової частини ОСОБА_2 за дозволом начальника служби РАО озброєння логістики Південного оперативного командування полковником Атрашкова В.П. в частині та не визначення особи, яка буде виконувати службові обов`язки командира частини на період його відсутності, що унеможливило командира частини особисто, безпосередньо на місці організувати ліквідацію пожежі та її наслідків; недостатньо наполеглива та дійова робота керівного складу частини, незадовільна організація підготовки командним складом частини, недостатній контроль з боку посадових осіб логістики Південного оперативного командування.
В акті були зазначені пропозиції щодо притягнення до відповідальності за порушення Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення про логістику Південного оперативного командування, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, Положення про військову частину НОМЕР_2 генерал-майора ОСОБА_3 , полковника ОСОБА_4 , полковника ОСОБА_5 , полковника ОСОБА_6 , полковника ОСОБА_7 , підполковника ОСОБА_2 , підполковника ОСОБА_1 , майора ОСОБА_8 , підполковника ОСОБА_9 , майора ОСОБА_10 та завідувача сховищем ОСОБА_11 ..
З Наказу командувача військ ордена червоного прапора південного оперативного командування від 08 вересня 2008 року №238 вбачається, що основними причинами та умовами, які сприяли виникненню надзвичайної ситуації, були як бездіяльність та неспроможність командира військової частини ОСОБА_2 організувати належним чином службу у військовій частині, вкрай незадовільний рівень організації пожежної безпеки, неспроможність головного інженера ОСОБА_1 ефективно керувати особовим складом під час надзвичайної ситуації, так і: формальний підхід офіцерів управління оперативного командування до здійснення контролю, незадовільне відношення до виконання службових обов`язків заступником начальника логістики Південного оперативного командування полковником ОСОБА_4 , відсутність систематичного контролю з боку начальника озброєння полковника ОСОБА_5 , недбале відношення до виконання своїх службових обов`язків начальника відділу забезпечення живучості та вибухопожежобезпеки арсеналів, баз та складів озброєння, ракет і боєприпасів логістики управляння Південного оперативного командування полковником ОСОБА_7 , недбале виконання службових обов`язків начальником відділу служби військ штабу Південного оперативного командування підполковником ОСОБА_12 , незнання особливостей пожежної небезпеки об`єктів частини, неспроможність керувати ліквідацією пожежі начальником служби пожежної безпеки майором ОСОБА_8 , упущення в організації зберігання та забезпеченні збереження майна начальником зберігання військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_9 ..
У Наказі також зазначено про необхідність провести атестування начальників складів (сховищ) ракетно-артилерійського озброєння на предмет відповідності займаним посадам, розглянути на засіданні атестаційної комісії Південного оперативного командування на предмет подальшого проходження військової служби, за порушення вимог ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, обов`язків передбачених Положенням про військову частину НОМЕР_2 начальника служби пожежної безпеки Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_8 та начальника зберігання ОСОБА_9 (т.1 а.с.141-142).
26 вересня 2008 року командувачем військ ордена червоного прапора Південного оперативного командування було видано наказ №275 «Про причини та умови, що сприяли виникнення порушень служби військ у Військовій частині НОМЕР_2 », яким за порушення вимог ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення про військову частину НОМЕР_2 було оголошено сувору догану ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (т.1 а.с.137-140).
Судом встановлено, що 28 вересня 2008 року було складено Акт про пожежу, що сталася у Військовій частині НОМЕР_2 (т.1 а.с.108-112). В Акті зазначено, що виникненню надзвичайної події сприяло те, що командуванням військової частини не було вжито заходів, які передбачено Планом пожежної безпеки військової частини.

Відповідно до Акту проведення службового розслідування від 10 жовтня 2008 року (т.1, а.с.114-118) основними причинами надзвичайної події комісія вважає неналежне виконання начальником 61 арсеналу та іншими посадовими особами арсеналу вимог наказу Міністра оборони України від 25 червня 2007 року № 372 «Про затвердження правил пожежної безпеки для військових частин, закладів, установ та організації Збройних Сил України».
У цьому ж Акті зазначено, що до керівного складу 61 арсеналу відносяться як начальник арсеналу ОСОБА_2 та головний інженер заступник начальника арсеналу Заїка О.В. так і ще сім посадових осіб.
Отже перелічені вище письмові докази свідчать, що надзвичайна подія 27 серпня 2008 року у Військовій частині НОМЕР_2 мала місце внаслідок неналежного виконання військових обов`язків не лише відповідачів, а й інших посадових осіб - військовослужбовців.
У п.19 Положення передбачено, що розслідуванням повинно бути встановлено ступінь вини кожного у разі, якщо шкода заподіяння кількома особами.
Позивачами пред`явлено позов лише до двох осіб, при цьому не надано доказів, що завдана внаслідок надзвичайної події державі шкода є наслідком протиправних дій саме відповідачів.
Слід зазначити, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідачів шкоди в рівних частках, позивачі свою позицію також не обґрунтовують, не надають жодних доказів на підтвердження того, що ступінь вини кожного з відповідачів у заподіянні шкоди державі є рівною, хоча таке обґрунтування є процесуальним обов`язком саме позивача.
Ухвалюючи рішення про стягнення шкоди на користь двох позивачів з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних долях, суд першої інстанції не навів жодних доводів на обґрунтування такого висновку.
Не можна погодитися і з доводами позивачів щодо доведеності розміру шкоди, заподіяної внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року.
Відповідачі, заперечуючи проти позову посилались зокрема і на недоведеність розміру шкоди, яка завдана внаслідок надзвичайної події. При цьому посилались на те, що докази надані позивачами на підтвердження розміру шкоди є неналежними і містять протиріччя.
Такі доводи відповідачів заслуговують на увагу.
Судовим розглядом встановлено, що у кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було заявлено цивільний позов на суму гривень. Після залишення цивільного позову у кримінальній справі без розгляду, позивачами було подано даний позов в порядку цивільного судочинства. У первісних вимогах йшлося про стягнення шкоди в розмірі ,23 гривень. Під час розгляду справи позивачами неодноразово змінювався розмір позовних вимог 13 січня 2012 року розмір шкоди уточнено і заявлено вимогу на ,21 гривень; 09 серпня 2012 року розмір шкоди уточнено і заявлено вимогу на ,97 гривень.
У жовтні 2010 року Військовою частиною НОМЕР_2 було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, у зв`язку з неможливістю визначити дійсний розмір шкоди до кінця 2013 року. Зокрема у заяві позивача йшлося про те, що остаточний розмір заподіяної шкоди можливо буде визначити після повного вилучення з технічної території Військової частини НОМЕР_2 вторинних ресурсів, які утворились внаслідок надзвичайної події. Ухвалою суду від 17 жовтня 2012 року клопотання задоволено, провадження у справі було зупинено до 31 грудня 2013 року (т.5 а.с.7-21) (необхідно звернути увагу, що така підстава для зупинення провадження у справі процесуальним законом не передбачена).
Після відновлення провадження у справі 08 січня 2014 року позивач позовні вимоги не уточнив.
У довідках (т.4 а.с.21-116) на які суд послався як на доказ розміру завданої позивачам майнової шкоди, розмір такої шкоди визначений станом на червень 2012 року.
У матеріалах справи наявний Аудиторський звіт Військової частини НОМЕР_2 від 27 грудня 2013 року (т.5 а.с.188-205, т.7 а.с.29-109). Цей Звіт складено за результатами аудиту проведеного відповідно до рішення Міністра оборони України від 12 вересня 2013 року №12021/з та розпорядження директора Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України від 13 вересня 2013 року №234/3153, і в ньому представлено результати позапланового аудиту відповідності Військової частини НОМЕР_2 щодо фінансово-господарської діяльності служби ракетно-артилерійського озброєння за період з 24 жовтня 2011 року по 25 грудня 2013 року.
Згідно висновку аудитом встановлено, що посадовими особами військової частини у періоді охопленому аудитом, серед іншого, не було забезпечено правильності та достовірності ведення бухгалтерського обліку, збереження та використання матеріальних ресурсів. Були встановлені порушення фінансово-бюджетної дисципліни, що призвели до втрат, а також виявлено розбіжності в обліку між фінансово-економічним та обліково-операційним відділами частини на суму 151162470,18 гривень. Аудитом також встановлено, що служба ракетно-артилерійського озброєння військової частини ліквідована не була, довідка про відсутність заборгованості по цій службі не отримувалась, облікові документи та справи не завершені, правонаступнику передані не були.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 вказував на зазначені вище обставини, та для підтвердження своїх заперечень проти позову просив суд про призначення у справі судової економічної експертизи для визначення дійсного розміру шкоди, завданої державі внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року. Позивачі проти призначення такої експертизи заперечували, посилаючись на те, що у матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження розміру шкоди.
Судом у призначенні експертизи було відмовлено.
При розгляді справи судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_2 і у справі призначена судово - економічна експертиза.
Цивільна справа двічі направлялась до експертної установи і експертом двічі заявлялось клопотання про надання необхідних для проведення експертизи первинних бухгалтерських документів, зокрема, експерт просив надати: документи попередньої інвентаризації по Військовій частині НОМЕР_2 , протокол проведення інвентаризації майна Військової частини від 22 жовтня 2008 року №3788 з додатками, первинні прибуткові та видаткові документи, зведені облікові документи за міжінвентарізаційний період від дати попередньої інвентаризації до інвентаризації, якою встановлена втрати активів, документи бухгалтерського обліку за серпень 2008 року, в яких відображено облікову вартість втраченого майна, що вказано в акті ревізії №1118 від 24 жовтня 2008 року, книгу обліку втрат матеріальних засобів Військової частини НОМЕР_2 за 2008 рік та книгу обліку нестач за 2008 рік., а також інші первинні бухгалтерські документи (т.7 а.с.5,6).

ОСОБА_2 вніс грошові кошти експертній установі за проведення експертизи, проте відповідачами клопотання експерта у повному обсязі виконані не були, перелічені вище документи не надані, що унеможливило проведення експертизи (т.6 а.с.208-210, т.7 а.с.2-8).
За поясненнями позивачів частина витребуваних експертом документів не була надана у зв`язку з їх знищенням у 2014 році за спливом терміну зберігання.
Відповідно до ч. 1 ст. 58, ч.2 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Письмових доказів, які б беззаперечно підтверджували розмір завданої внаслідок надзвичайної події 27 серпня 2008 року шкоди, позивачами надано не було.
Пославшись як на докази на показання свідків, суд першої інстанції не дав оцінки тому, чи відповідають вказані докази ознакам допустимості доказування, оскільки розмір шкоди показами свідків доводитися не може.

Позивачі посилались на те, що розмір шкоди підтверджується довідками втрат матеріальних засобів Військової частини НОМЕР_2 по службам (т.4 а.с.20-116) і цей розмір обчислено на підставі даних, що містяться в книзі обліку втрат матеріальних засобів і в книзі обліку нестач, записи до яких проводилися відповідно до наказів командира Військової частини НОМЕР_2 , які є чинними і не оскаржувалися, в тому числі відповідачами, за підпорядкованістю або в судовому порядку.
Проте, за встановлених вище обставин довідки, на які посилаються позивачі та які суд першої інстанції поклав в основу свого рішення при визначені розміру шкоди, не можна вважати достатніми доказами на підтвердження розміру завданої надзвичайною подією шкоди. Процесуальним право на заявлення клопотання в суді першої інстанції про призначення судової економічної експертизи позивачі не скористались, а навпаки заперечували проти призначення такої експертизи, в суді ж апеляційної інстанції не сприяли її проведенню.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).
Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.
Судова колегія вважає, що позивачами не надано беззаперечних доказів на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позову відмовляє за недоведеністю.
Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1, 4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -
вирішила:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02 травня 2014 року скасувати.
У задоволенні позову Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.
Головуючий

Судді