Ухвала

іменем україни

14 листопада 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Ступак О.В., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність,

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07 жовтня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 298-011/ФКВ-08, за якимостання отримала кредит у сумі 17 тис. доларів США зі сплатою 14,3 % річних за користування кредитом та комісією за управління кредитом у розмірі 0,1 % від суми кредиту щомісячно на строк до 04 жовтня 2023 року. На забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором 07 жовтня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № 298-01/Zфквіп-08 (вторинний ринок), за умовами якого останні передали в іпотеку належне їм на праві власності нерухоме майно, а саме:квартиру № 95, загальною площею 68,38 кв. м, житловою площею 35,9 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1, яка належить відповідачам у рівних частках по Ѕ частини кожному. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, згідно з яким ТОВ «Укрпромбанк» передало (відступило) на користь АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях.

Посилаючись на зазначені обставини та на невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого утвориласязаборгованість у розмірі 17 398,54 доларів США, що еквівалентно 372 650 грн 79 коп., із яких: сума заборгованості за кредитом - 238 307,52 грн, сума заборгованості за відсотками - 129 265,62 грн, комісія за ведення кредиту - 5 077,65 грн, позивач на підставі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» просив задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати зазначеної заборгованості за кредитним договором, шляхом визнання за позивачем права власності на вказану квартиру.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року змінено рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання щодо перебігу строку позовної давності.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити, оскільки із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних рішень судів вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на застереження в іпотечному договорі, яким передбачено можливість передачі права власності на предмет іпотеки банку.

Судом установлено, що згідно з п. 4.3 договору іпотеки від 07 жовтня 2008 року № 298-01/Zфквіп-08 сторонами погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється наступним шляхом: за рішення суду, за виконавчим написом нотаріуса, або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим п. 4.4 цього договору.

За п. 4.4.1 договору іпотеки іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність у рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет права власності.

Разом із тим у п. 4.3 договору зазначено, що позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки є самостійним способом стягнення, окремо від рішення суду. Крім того, у п. 4.5 договору також погоджено, що у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду реалізація предмета іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Такий порядок визначено ст. 37 Закону України «Про іпотеку», за якою право власності на предмет іпотеки не визнається за іпотекодержателем на підставі рішення суду, а набувається ним на підставі, зокрема, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд правильно вважав, що набуття іпотекодержателем ПАТ «Дельта банк» права власності на предмет іпотеки повинно відбуватися в позасудовому порядку на підставі погодженого застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеноюу постановах від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та від 21 вересня 2016 року у справі № 1685цс16, відповідно до яких згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано у ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України.

У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції, із висновками якого у незміненій частині погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також врахувавши обставини справи, правильно виходив із необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи на правильність висновків суду першої інстанції у незміненій частині та апеляційного суду не впливають та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі майна у власність, за касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ О.В.Ступак