Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Синявське» до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди, за касаційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Синявське» на рішення апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року Товариство з додатковою відповідальністю «Синявське» (далі - ТДВ «Синявське») звернулося до суду з указаним позовом, у якому зазначило, що 04 жовтня 2004 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір оренди землі № 37, який зареєстровано у Рокитнянському районному відділі Київської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 15 жовтня 2004 року за № 82, відповідно до умов якого відповідач передала в оренду позивачу, основним предметом господарської діяльності якого є виробництво сільськогосподарської продукції, земельну ділянку площею 3,7205 га, що знаходиться на полі № 2 на території Шарківської сільської ради Рокитнянського району Київської області, строком на 10 років. 04 вересня 2013 року відповідач звернулася з листом до позивача про відмову у подальшій оренді належної їй земельної ділянки, мотивуючи це тим, що ВАТ «Синявське» ліквідовано. Навесні 2014 року виявлено факт самовільного зайняття відповідачем орендованої земельної ділянки площею 3,705 га та засівання її зерном. Оскільки вказана земельна ділянка була вилучена із використання орендаря, то позивачу завдано майнову шкоду у розмірі 17 372 грн 46 коп., яку ТДВ «Синявське» просило стягнути з відповідача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області

від 23 вересня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТДВ «Синявське» 17 372 грн 46 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

Останнім рішенням апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТДВ «Синявське» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним норм процесуального права.

Судами встановлено, що 04 жовтня 2004 року між ВАТ «Синявське» та ОСОБА_4 укладений договір оренди землі № 37, зареєстрований у Рокитнянському районному відділі Київської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» 15 жовтня 2004 року за № 82, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала в оренду ВАТ «Синявське» у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 3,7205 га, що знаходиться на території Шарківської сільської ради Рокитнянського району Київської області, строком на 10 років.

13 грудня 2011 року проведена державна реєстрація правонаступника ВАТ «Синявське» − ТДВ «Синявське».

04 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернулася з листом до директора ТДВ «Синявське» ОСОБА_5 про відмову у подальшій оренді належної їй земельної ділянки, у зв'язку з тим, що ВАТ «Синявське» ліквідовано, вона не має наміру укладати договір оренди землі з ТДВ «Синявське» і буде використовувати належну їй земельну ділянку для забезпечення власних потреб.

Згідно з довідкою ТДВ «Синявське» від 08 травня 2014 року № 383 розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки), площею 3,705 га, що знаходиться на території Шарківської сільської ради Рокитнянського району Київської області, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 складає 17 373 грн 46 коп.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що своїми неправомірними діями відповідач, яка самовільно засіяла належну їй земельну ділянку, яку вона раніше передала в оренду позивачу, умисно порушила умови договору оренди, нанесла шкоду позивачу у вигляді неотриманого доходу внаслідок вилучення земельної ділянки із сівообороту, що у свою чергу є підставою для відшкодування шкоди в розмірі 17 372 грн 46 коп.

Із вказаними висновками не погодився апеляційний суд та, відмовляючи вдруге у задоволенні позову, виходив із недоведеності вказаних позовних вимог, а саме зазначеного розміру майнової шкоди. При цьому під час нового апеляційного розгляду справи суд установив, що відповідач як сторона договору усупереч вимогам ст. 614 ЦК України не довела факту відсутності своєї вини у заподіянні шкоди орендарю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд не звернув уваги на приписи Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963, згідно з п. 7 якої розрахунок розміру шкоди, заподіяної юридичним та фізичним особам, внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, проводиться територіальними органами Держсільгоспінспекції на підставі матеріалів обстежень земельних ділянок, проведених відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 листопада 2000 року № 1619.

Апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обрахування розміру збитків уповноваженим органом відповідно до вказаної Методики, а наданий позивачем самостійний розрахунок збитків у сумі 17 372 грн 46 коп. суд визнав таким, що суперечить п. 7 вказаної Методики, зазначивши, що збитки мають розраховуватися органами Держсільгоспінспекції, крім того, збитки можуть розраховуватися лише після обстеження земельної ділянки, проведеного відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів.

Так, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту звернення його до територіального органу Держсільгоспінспекції і що цим органом державної влади проведено обстеження орендованої земельної ділянки відповідно до Порядку виконання земельно-кадастрових робіт та надання послуг на платній основі державними органами земельних ресурсів, на підставі якого виконано розрахунок розміру шкоди.

Однак із вказаними висновками неможливо погодитися виходячи з наступного.

Частинами 1-3 ст. 22 ЦК України установлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Проте суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи: не роз'яснив позивачу його прав та обов'язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема щодо надання ним належних та допустимих доказів згідно зі ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження розміру завданої відповідачем шкоди із врахуванням вищевказаних положень норм матеріального права.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанцій порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Синявське» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак