У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 11 травня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоГвоздика П.О., суддів:Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,Остапчука Д.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Кредитної спілки «Експрес-кредит» до ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна заставленим, за касаційною скаргою Кредитної спілки «Експрес-кредит» на рішення апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року, в с т а н о в и л а: У вересні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що 12 жовтня 2007 року між Кредитною спілкою «Експрес-кредит» (далі - КС «Експрес-кредит») та відповідачем укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у сумі 50 000 гривень на термін до 12 жовтня 2022 року. 24 травня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої відповідач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 1 300 000 гривень. За умовами додаткової угоди того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладеного договір застави, відповідно до якого відповідач передала у заставу квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до п. 1.2 договору застави заставодавець в термін до 24 червня 2009 року зобов'язується підготувати необхідну документацію і нотаріально посвідчити вказаний договір. Згідно з п. 2.2.2 додаткової угоди позичальник зобов'язується укласти договір іпотеки в термін до 29 червня 2009 року. Посилаючись на те, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору застави нерухомого майна, просив суд на підставі ст. 220 ЦК України визнати заставленим у КС «Експрес-кредит» в забезпечення виконання кредитного договору від 12 жовтня 2007 року нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачці. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року позов задоволено. Ухвалено визнати заставленим у КС «Експрес-кредит» в забезпечення кредитного договору № ОД00-0337-П від 12 жовтня 2007 року нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2001 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року роз'яснено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року є підставою для внесення Реєстраційною службою Головного управління юстиції у Одеській області інформації у державний реєстр іпотек про обтяження іпотекою майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та є підставою для внесення Реєстраційною службою Головного управління юстиції у Одеській області запису у державний реєстр речових прав на нерухоме майно щодо заборони на відчуження на квартиру АДРЕСА_1 у зв'язку із визнанням зазначеного майна заставленим у КС «Експрес-кредит» в забезпечення кредитного договору № ОД00-0337-П від 12.10.2007 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2014 року внесено виправлення в ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року по цивільній справі № 522/24878/13-ц за позовом КС «Експрес-кредит» до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору застави, а саме: - замість «Державний реєстр іпотек» вказано «Державний реєстр речових прав на нерухоме майно»; - замість «обтяження іпотекою майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1» вказано «обтяження іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_1». Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Відмовлено КС «Експрес-кредит» у позові до ОСОБА_6 про визнання нерухомого майна заставленим. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року про роз'яснення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року і ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2014 року про внесення виправлень в ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року визнано такими, що втратили чинність. У касаційній скарзі КС «Експрес-кредит» просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов додаткової угоди до кредитного договору від 12 жовтня 2007 року, належність нерухомого майна відповідачу підтверджується правовстановлюючими документами, які були надані нею під час підписання договору застави, а тому дійшов висновку, що ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору застави порушує права позивача на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу дійсності договору застави, не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, у зв'язку із чим договір застави між сторонами не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції впливає на права та обов'язки ОСОБА_7, на користь якого рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2011 року стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 борг у розмірі 1 557 492 гривні 46 копійок. Поряд з цим зазначив, що спірна квартира придбана під час шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2013 року ОСОБА_8 як одному із подружжя належить на праві власності Ѕ частини нерухомого майна, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Проте з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Судом установлено, що 12 жовтня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 50 000 гривень на термін до 12 жовтня 2022 року. 24 травня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору, за умовами якої відповідач отримала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії на загальну суму 1 300 000 гривень. За умовами додаткової угоди того ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами укладеного договір застави, відповідно до якого відповідач передала у заставу квартиру АДРЕСА_1. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 1.2 договору застави заставодавець в термін до 24 червня 2009 року зобов'язується підготувати необхідну документацію і нотаріально посвідчити вказаний договір, а згідно з п. 2.2.2 додаткової угоди - укласти договір іпотеки в термін до 29 червня 2009 року. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про заставу» (в редакції, чинній на час укладення договору) договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадку, коли предметом застави є нерухоме майно, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правоуставновчих документів. Відповідно до ст. 577 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору застави), якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та у порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку майно (ст. 4 Закону). Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Вирішуючи спір, апеляційний суд викладеного не врахував, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію іпотеки на квартиру АДРЕСА_1. Вказаний запис внесений на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року, якою роз'яснено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року є підставою для внесення Реєстраційною службою Головного управління юстиції у Одеській області інформації до державного реєстру іпотек про обтяження іпотекою майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 та є підставою для внесення Реєстраційною службою Головного управління юстиції у Одеській області запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1 у зв'язку із визнанням зазначеного майна заставленим у КС «Експрес-кредит» в забезпечення кредитного договору від 12.10.2007 року № ОД00-0337-П. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2014 року внесено виправлення в ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2013 року у цивільній справі № 522/24878/13-ц за позовом КС «Експрес-кредит» до ОСОБА_6 про визнання дійсним договору застави, а саме: - замість «Державний реєстр іпотек» вказано «Державний реєстр речових прав на нерухоме майно»; - замість «обтяження іпотекою майнових прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_1» вказано «обтяження іпотекою квартири за адресою: АДРЕСА_1». Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що договір застави між сторонами не є укладеним, а тому не створює прав та обов'язків для сторін, є помилковим. Посилання апеляційного суду на те, що рішення суду першої інстанції впливає на права та обов'язки ОСОБА_7, на користь якого рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2011 року стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 борг у розмірі 1 557 492 гривні 46 копійок, є помилковими, оскільки за змістом ст. 4 Закону України «Про іпотеку» у разі недотримання умови щодо державної реєстрації іпотеки іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку майно. Крім того, посилання апеляційного суду як на підставу відмову у задоволенні позову на придбання спірної квартири в період шлюбу та належність ОСОБА_8 як одному із подружжя на праві власності Ѕ частини нерухомого майна є помилковими, оскільки предметом спору є захист прав позивача у зв'язку з ухиленням відповідача від нотаріального посвідчення договору застави (іпотеки) нерухомого майна, а не порушення прав власності одного з подружжя на нерухоме майно. Разом із цим рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі, з огляду на наступне. Встановивши, що ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору застави порушує права позивача на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому захист порушеного права підлягає задоволенню шляхом визнання майна заставленим на підставі ст. 220 ЦК України, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Так, недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України (ст. 14 Закону України «Про заставу»). Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не з'ясував, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права вимогам ст. 16 ЦК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи щодо роз'яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов'язків (права уточнення позовних вимог в контексті способу судового захисту), не врахував, що вимоги щодо визнання договорів дійсними, що не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, не підлягають задоволенню, та дійшов помилкового висновку про визнання нерухомого майна заставленим на підставі ст. 220 ЦК України. За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Кредитної спілки «Експрес-кредит» задовольнити частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 26 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий П.О. Гвоздик Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко Д.О. Остапчук О.В. Попович Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня В.І. Мартинюк