Апеляційний суд Житомирської області
Справа №293/1870/14-ц Головуючий у 1-й інст. Мініч Г. Г.
Категорія 43 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого-судді Трояновської Г.С.

суддів Талько О.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря Мишаковської В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 та за заявою Відділу державної виконавчої служби Черняхівського районного управління юстиції у Житомирській області про роз'яснення резолютивної частини рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на 1/2 частини квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод задоволено повністю. Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 Зобов'язано ОСОБА_1 видати ОСОБА_2 ключі від дверей квартири АДРЕСА_2 та не чинити спротив ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на 1/2 частини квартири - відмовлено.

18 січня 2016 року ОСОБА_1, а 19 січня 2016 року - відділ державної виконавчої служби Черняхівського районного управління юстиції у Житомирській області подали до суду заяви про роз'яснення цього рішення.

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2016 року заяви ОСОБА_1 та ВДВС - задоволено. Роз'яснено, що: 1) як вказано у рішенні, позивач є власником квартири, що підтверджується рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 27.05.2010 у справі № 2-276/10, яке набрало чинності 08.09.2010 року, яким вирішено, зокрема, відновити дію свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 28.12.1993, виданого на ім'я позивача та відповідача. В свою чергу, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 25.12.1993 № НОМЕР_1 (далі свідоцтво) за позивачем та відповідачем визнано право спільної власності на квартиру. Розмір часток у праві власності на квартиру в свідоцтві не визначено. Водночас, оскільки позивач у позові-1 та відповідач у позові-2 визнали, що позивачу належить 1/2 частка в квартирі, суд у рішенні прийшов до висновку, що дана обставина сторонами не заперечується, а тому згідно з ч. 1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. В матеріалах справи відсутні докази поділу квартири між позивачем та відповідачем в натурі. А тому станом на момент ухвалення рішення у суду були відсутні правові підстави для висновку про належність якихось окремих кімнат у квартирі позивачу або відповідачу. Усі кімнати та інші приміщення квартири станом на момент ухвалення рішення належать позивачу та відповідачу спільно кожному по 1/2 частині. Позивач та (або) відповідач мають право у порядку, визначеному, зокрема, положеннями ст. ст. 364,365,367 ЦК України, здійснити або вимагати здійснення виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, припинення права на частку у спільному майні за вимогою одного з них або поділ майна, що є у спільній частковій власності. Дані права можуть бути реалізовані сторонами на їх розсуд у порядку та за умов, визначених чинним законодавством України;

2) як зазначено судом у рішенні, положеннями ст.358 ЦК України визначено умови здійснення права спільної часткової власності. А тому позивач та відповідач можуть домовитися про порядок володіння та користування квартирою. У разі недосягнення згоди спір може бути переданий ними на вирішення до суду. Визначення порядку користування квартирою не було предметом спору у даній справі, а тому з цього приводу рішення судом не ухвалювалося;

3) позивач та відповідач як власники квартири мають щодо неї права, визначені, зокрема, положеннями ст.ст.383,405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року №572, та іншими нормами чинного законодавства України. При цьому, з огляду на те, що усі кімнати та інші приміщення квартири належать позивачу та відповідачу спільно кожному по 1/2 частині, позивач та відповідач користуються рівними правами щодо квартири. Користуванням квартирою є реалізація позивачем та відповідачем як її співвласниками їх права користування квартирою, що визначене положеннями вказаних у даному пункті нормативно-правових актів та іншими нормами чинного законодавства України;

4) виконання рішення в частині зобов'язання відповідача не чинити спротив позивачу у користуванні квартирою здійснюється відповідно до ст.75 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV „Про виконавче провадження", а в частині вселення позивача до квартири відповідно до положень ст.79 вказаного закону;

5) відповідач не повинен чинити перешкод у реалізації позивачем її прав як співвласника квартири, визначених, зокрема, положеннями ст.ст.383, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року №572, та іншими нормами чинного законодавства України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність ухвали суду вимогам закону, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Зазначає, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 жовтня 2015 року зобов'язано його не чинити спротив ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2, однак вказане рішення не зрозуміле в частині користування ізольованою кімнатою площею 10,7 кв.м. вказаної квартири, яка згідно рішення виконавчого комітету Черняхівської селищної ради виділялася йому особисто, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інваліду 2 групи, захворювання якого настало внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вважає, що ухвала про роз'яснення рішення є неповною та незрозумілою в частині користування зазначеною кімнатою.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з'явився, двічі просив відкласти розгляд справи у зв'язку з хворобою. Зважаючи на те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийнятті апеляційної скарги до розгляду /ч.1 ст.303-1 ЦПК України/, а також наявність можливості у заявника взяти участь у розгляді справи через своїх представників /т.1 а.с. 15/, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності заявника.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до положень ст.221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, або для державного виконавця, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Суть роз'яснення полягає в тому, що суд не повинен давати відповіді на нові та невирішені ним вимоги, він лише має роз'яснити положення постановленого ним рішення, які нечітко ним сформульовані, що позбавляє можливості його реалізації. Також роз'яснення рішення не можна ототожнювати з механізмом виконання рішення суду, оскільки ці поняття є різними як по суті, так і по формі їх застосування.

Пунктом 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" визначено, що відповідно до ст.221 ЦПК України роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, та є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом , що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та якісно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 29 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та зобов'язання не чинити перешкод задоволено повністю, вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_2 та зобов'язано ОСОБА_1 видати ОСОБА_2 ключі від дверей квартири АДРЕСА_2 та не чинити спротив ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_2. Зазначене рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 10.12.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 року.

В ухвалі від 01.02.2016 року суд першої інстанції роз'яснив заявникам своє рішення у відповідності до положень ст.221 ЦПК України, у тому числі щодо користування ізольованою кімнатою площею 10,7кв.м.

А тому посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що кімната площею 10,7 кв.м. виділялась йому особисто, як інваліду Чорнобиля, і передання її у користування іншим особам суперечитиме Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" свідчать про незгоду заявника з прийнятим рішенням та були підставою для апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, що підтверджується матеріалами справи, та не є підставою для роз'яснення рішення суду.

До того ж суд в оскаржуваній ухвалі роз'яснив, що станом на момент ухвалення рішення у суду були відсутні правові підстави для висновку про належність якихось окремих кімнат у квартирі позивачу або відповідачу.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 304, 307, 312, 315, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді