Справа № 748/3503/15-ц Провадження № 22-ц/795/689/2016 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Кухта В. О. Доповідач - Острянський В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСТРЯНСЬКОГО В.І.,
суддів:МАМОНОВОЇ О.Є., ШИТЧЕНКО Н.В.,
при секретарі:ШАПКО В.М.,
за участю:представника позивача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7, Автокооперативу №40 про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та обладнання і визнання прав забудовника,

в с т а н о в и в:

У серпні 2014 року ОСОБА_8 звернулась з позовом до ОСОБА_7, автокооперативу № 40 про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та обладнання і про визнанння прав забудовника, посилаючись на те, що у червні 2009 року помер її чоловік ОСОБА_11, у зв"язку з чим відкрилась спадщина. Що вона та відповідач є спадкоємцями першої черги, про що до нотаріуса були завчасно подані ними заяви про прийняття спадщини та що інші спадкоємці ОСОБА_12, мати спадкодавця, та ОСОБА_13, син померлого, відмовились від спадщини на користь ОСОБА_7. Що об"єктом спадщини є гараж АДРЕСА_1, однак спадкодавець не здав його в експлуатацію, тому вона ставить питання про визнання її права власності на частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі його будівництва, т.я. вона за власні кошти приймала участь у його будівництві. Тому пославшись на ст.331 ЦК України, просила суд визнати незаконним рішення правління автокооперативу № 40 від 31 грудня 2010 року за № 12 про прийняття в члени автокооперативу ОСОБА_7. Визнати за нею право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані для будівництва гаражу АДРЕСА_1

У січні 2016 року позивачка ОСОБА_8 уточнила свої позовні вимоги і, посилаючись на ті ж обставини, просила суд на підставі ст.1261 ЦК України визнати за нею ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за нею право забудовника на 1/4 частину незданого в експлуатацію гаражу АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Справа неодноразово розглядалась судами і останнім рішенням Чернігівського районного суду від 15 лютого 2016 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7, автокооперативу № 40 про визнання права власності на частину будівельних матеріалів та обладнання і про визнання прав забудовника було задоволено. Визнано за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_8 права забудовника на 1/4 частину незданого в експлуатацію гаражу АДРЕСА_1

Додатковим рішенням Чернігівського районного суду від 18 квітня 2016 року

позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_7, автокооперативу № 40 в частині визнання незаконним рішення правління автокооперативу № 40 від 31 грудня 2010 року за №12 про прийняття в члени автокооперативу ОСОБА_7 було залишено без розгляду.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та про постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що суд вийшов за межі заявлених вимог, т.я. зі змісту позовних вимог видно, що позивачка ставила питання про визнання права на частину будівельних матеріалів та обладнання не як спадкоємець, а з тих підстав, що вона ніби-то внесла свої кошти на його будівництво; що позивачка, подавши до суду 04 січня 2016 року заяву про уточнення позовних вимог, на думку апелянта, діяла всупереч правилам ЦПК України і суд не мав права приймати ці зміни, оскільки така заява має бути подана до суду до початку розгляду справи по суті, тобто в 2014 році. Апелянт далі вказав, що суд помилково прийшов до висновку про те, що позивачка не пропустила строк позовної давності, звернувшись до суду з даним позовом у серпні 2014 року та що суд помилився у визначенні частки позивачки, оскільки спірний гараж будували спадкодавець і його перша дружина ОСОБА_14, яка має право на 1/2 частину цього майна, як спільного сумісного майна подружжя, тому спадкове майно становить 1/2 частину гаража і саме ця частина має бути розподілена між спадкоємцями і вважає, що у цьому разі частка позивачки має складати 1/12 частину, не 1/4 частину, як вважав суд. Зазначив, що місцевий суд не виконав вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі цього суду від 29 липня 2015 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що позивачка перебувала з спадкодавцем в юридичному шлюбі з 13 жовтня 2000 року і останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Що згідно зі спадковою справою, за прийняттям спадщини звернулись: дружина спадкодавця ОСОБА_8, син спадкодавця ОСОБА_7 З заявами про відмову у прийнятті спадщини на користь ОСОБА_7 звернулись мати спадкодавця ОСОБА_12 і син спадкодавця ОСОБА_13; що у зв"язку з цим кожен зі спадкоємців мав право на 1/4 частину спадкового майна, а з урахуванням заяв про відмову від спадщини, позивачка має право на 1/4 частину спадкового майна, а відповідач - на 3/4 його частини. Суд врахував, що сторонами не заперечується, що право власності на гараж не зареєстровано та що позивачка не пропустила строк позовної давності. Тому оцінивши наведені обставини суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з урахуванням їх уточнення у січні 2016 року і визнав за позивачкою право власності на 1/4 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу АДРЕСА_1 та права забудовника на 1/4 частину незданого в експлуатацію гаражу АДРЕСА_1.

Проте апеляційний суд не може погодитись з рішенням суду в частині визначення обсягу спадкового майна і визначеної судом частки у спадковому майні, на яку має право позивачка, як спадкоємець за законом.

З матеріалів справи видно, що спір виник з приводу будівельних матеріалів та обладнання, які використані в процесі будівництва гаражу АДРЕСА_1 та про визнання прав забудовника на частину гаража з урахуванням уточнення позовних вимог від 04 січня 2016 року, згідно з яким позивачка обгрунтувала свої вимоги спадковими правовідносинами.

З довідок № 4 від 12 грудня 2009 року (а.с.7,т.1) і № 14 від 24 жовтня 2014 року (а.с.98,том 1) слідує, що ОСОБА_11 (спадкодавець) прийнятий у члени автокооперативу № 40 з 01 вересня 1989 року і розпочав будівництво гаражу НОМЕР_2 в 1989 році.

З копії спадкової справи (а.с.61 - 69, том.1) вбачається, що ОСОБА_14 08 грудня 2009 року звернулась з заявою до Першої чернігівської нотаріальної контори у зв"язку зі смертю її колишнього чоловіка ОСОБА_11, у якій ставить питання про отримання частки у спільному сумісному майні подружжя, набутого під час перебування з останнім в юридичному шлюбі.

З копій рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 30 січня 2013 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 06 березня 2013 року, що набули чинності і приєднані апеляційним судом до матеріалів справи, слідує, що ОСОБА_14 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_9 і ОСОБА_7 про визнання права власності на майно, посилаючись на те, що, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_11 з 19.05.1973 року по 10.10.1995 року, вони разом побудували гараж та придбали автомобіль марки ВАЗ 2121 та що суд частково задовольнив вимоги позову, визнавши за ОСОБА_14 право власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 2121, 1986 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, а щодо гаража відмовив у задоволенні вимог, оскільки померлий ОСОБА_11 не зареєстрував своє право власності на гараж і він є невведеним в експлуатацію і дані обставини унеможливлюють вирішення питання судом про визнання права власності на його 1/2 частину, як на об"єкт нерухомого майна.

Апеляційний суд виходить з того, що за змістом цих судових рішень невведений в експлуатацію гараж АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_14, з якою останній перебував у юридичному шлюбі до 10 жовтня 1995 року.

Суд вважає, що за таких обставин ОСОБА_14 має право на 1/2 частину будівельних матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва гаражу АДРЕСА_1, розміщеного в с.Новоселівці Чернігівського району, як колишня дружина. Тому обсяг спадкового майна, що є предметом спору за даним позовом складається з 1/2 частини будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва спірного гаражу.

За таких обставин, коли обсяг спадкового майна складає 1/2 частина будматеріалів та обладнання, які були використані в будівництві гаражу НОМЕР_2, а позивачка має право на 1/4 його частину, то шляхом математичного розрахунку суд приходить до висновку про те, що за позивачкою слід визнати право власності на 1/8 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані у будівництві гаражу АДРЕСА_1 та визнати за нею права забудовника на 1/8 частину незданого в експлуатацію гаражу АДРЕСА_1.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково прийшов до висновку про те, що частка позивачки має складати 1/4 частину будівельних матеріалів та обладнання, оскільки спірний гараж будували спадкодавець і його перша дружина ОСОБА_14, яка як дружина має право на 1/2 частину цього майна, як на спільне майно подружжя та що обсяг спадкового майна має складати 1/2 частина будівельних матеріалів та обладнання, використаних у будівництві гаражу НОМЕР_2 і саме ця частина має бути розподілена між спадкоємцями - підлягають задоволенню. Інші доводи апеляційної скарги не грунтуються на нормах чинного законодавства і не можуть бути взятими до уваги апеляційним судом.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що постановлене судове рішення не може вважатись законним та обгрунтованим і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 п.3 ч.1, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2016 року - скасувати.

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/8 частину будівельних матеріалів та обладнання, які були використані для будівництва гаражу АДРЕСА_1 та області.

Визнати за ОСОБА_8 права забудовника на 1/8 частину незданого в експлуатацію гаражу АДРЕСА_1

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді:

Головуючий:Судді: