АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/7573/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2125/К/16 суддя Ткаченко С.В.
Категорія № 5 (1) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Зубакової В.П., Михайлів Л.В.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідачу ОСОБА_4 та її неповнолітньому сину ОСОБА_5 на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 та між ними виникла домовленість щодо продажу вказаної квартири.

02 червня 2000 року, за попередньою домовленістю, вона разом із відповідачем ОСОБА_4 прибула до нотаріуса для укладення договору купівлі - продажу спірної квартири. Однак, при перевірці документів виявилося що згода органу опіки на продаж квартири, частина якої належить неповнолітньому, відсутня. ОСОБА_4 вмовила її укласти договір купівлі-продажу та пообіцяла отримати згоду органу опіки, завіривши нотаріально всі документи.

Вона в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Дацко Я.О. передала під розписку відповідачеві ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1600 дол. США в якості плати за квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, а остання, в свою чергу, надала розписку про те, що вона договір купівлі-продажу оформить нотаріально відразу після отримання дозволу органу опіки на продаж квартири.

На підтвердження договору відповідач виїхала з квартири, віддавши їй всі документи на квартиру. Але впродовж багатьох років та до цього часу питання з переоформленням квартири так і не вирішене, відповідачі ухиляються від нотаріального посвідчення договору. В той час вона, як фактичний власник квартири, проживає там, здійснює поточні ремонти, а відповідачі з 2000 року ніколи не претендували на проживання в квартирі та більше 15 років не виконували взагалі обов'язки щодо її утримання.

Просила визнати дійсною угоду купівлі-продажу спірної квартири, укладену 02 червня 2000 року між нею та ОСОБА_4, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5, визнати за нею право власності на спірну квартиру та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна дійсною та визнання права власності на квартиру - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, апелянт вважає помилковим висновок суду про необхідність наявності дозволу органу опіки на продаж квартири, у зв'язку з чим ОСОБА_4 не мала у передбаченому законом порядку права продавати спірне нерухоме майно, тому не мала правових підстав для розпорядження майном, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин - 02 червня 2000 року, діючими нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України було передбачено, що тільки опікун не вправі без дозволу опіки та піклування укладати, а піклувальник - давати згоду на укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації. Тобто батькам неповнолітньої дитини не потрібен був дозвіл органу опіки та піклування на укладання договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Також судом не враховано, що даним договором права неповнолітнього на той час ОСОБА_5 погіршені не були, оскільки відповідач ОСОБА_4 одразу зареєструвала його у чотирьохкімнатній квартирі, яка належить її сестрі ОСОБА_8

На думку позивача, суд не застосував до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 47 ЦК України, оскільки вона, як одна із сторін, повністю виконала угоду, що потребує нотаріальному посвідченню, а відповідач, як друга сторона, ухиляється від нотаріального посвідчення угоди.

Крім того вважає, що суд безпідставно відхилив її доводи про те, що вона та відповідач ОСОБА_4 не тільки погодили між собою усі істотні умови договору купівлі-продажу квартири, але і вчинили дії, спрямовані на його виконання: вона сплатила за квартиру кошти в сумі 1600 доларів США, а відповідач ОСОБА_4 передала їй ключі від квартири, правовстановлюючі документи та з сином виїхала з квартири, забравши усі свої речі, знявшись з реєстраційного обліку.

Апелянт вважає, що суд не звернув увагу на те, що вона виконує обов'язки власника квартири, а саме - вона та її донька здійснюють ремонт квартири, сплачують комунальні послуги, а відповідачі у спірній квартирі не проживають більше 15 років та не претендують на проживання в ній з 02.06.2000 року.

На думку ОСОБА_3, суд безпідставно відмовив їй у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки, виходячи із засад рівності часток співвласників, відповідачам належить по 1/2 частці спірної квартири, а тому суд в будь-якому разі повинен був задовольнити її позов хоча б частково, визнавши дійсною угоду купівлі-продажу 1/2 частки квартири належної ОСОБА_4, яка не є неповнолітньою особою на момент продажу квартири.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10.12.1999 року, в яке 07.08.2015 року внесено виправлення (а.с. 16, 17, 19, 21).

27 березня 2003 року відповідач ОСОБА_4 розірвала шлюб з гр. ОСОБА_9 та змінила прізвище на «ОСОБА_4» (а.с. 15).

Як вбачається з копії розписки від 02 червня 2000 року, відповідач ОСОБА_4. надала розписку в тому, що в її присутності та з її згоди позивач ОСОБА_3 сплатила грошові кошти в сумі, еквівалентній 1600 доларів США, які були передані в руки сестрі відповідача - ОСОБА_8 в рахунок оплати за придбану ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4 та її неповнолітньому сину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно даної розписки, договір купівлі-продажу вказаної квартири на ім'я ОСОБА_3 буде оформлений в нотаріальному порядку після отримання дозволу з органу опіки на продаж 1/2 частки даної квартири, яка належить на праві власності неповнолітньому сину ОСОБА_4 - ОСОБА_5 Документи на квартиру передано в обмін на гроші покупцю ОСОБА_3 (а.с. 20).

Відповідно до довідки Комунально-житлового підприємства № 45, в квартирі АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві власності, ніхто не зареєстрований (а.с. 46).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 у вигляді розписки, не вважається дійсним договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки не посвідчений у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 зазначеного Закону, громадяни мають право відчужувати належне їм майно.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

На момент виникнення 02 червня 2000 року, спірні правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та підлягає застосуванню, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 02 червня 2000 року, укладеного між відповідачем ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3, він укладений в формі письмової розписки, не посвідчений нотаріально та не зареєстрований у встановленому законом порядку, що протирічить вимогам ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року).

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір купівлі-продажу, укладений між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 в простій письмовій формі у вигляді розписки, не вважається дійсним договором купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки не посвідчений у встановленому законом порядку. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що сторони звертались до нотаріуса за посвідченням договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки на момент виникнення спірних правовідносин - 02 червня 2000 року, діючими нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України було передбачено, що тільки опікун не вправі без дозволу опіки та піклування укладати, а піклувальник - давати згоду на укладення договорів, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відповідачу ОСОБА_4 не потрібен був дозвіл опіки та піклування на укладання договору купівлі продажу від імені неповнолітнього на той час сина - відповідача ОСОБА_5, колегія суддів не приймає до уваги, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень.

Згідно ст. 78 Кодексу про шлюб та сім'ю України, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни та піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку та піклування.

Статтю 129 Кодексу про шлюб та сім'ю України, опіка і піклування встановлюються державною адміністрацією районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчими комітетами міських, чи районних у містах, сільських, селищних Рад народних депутатів. Безпосереднє ведення справ по опіці і піклуванню покладається на відповідні відділи і управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах Рад народних депутатів, в тому числі й щодо осіб, які не досягли 18 років. Органи опіки і піклування здійснюють свою діяльність відповідно до цього Кодексу і правил, що затверджуються у порядку, встановлюваному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ст. 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, опікуни і піклувальники мають право управляти майном підопічних в інтересах останніх. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що право укласти договір купівлі-продажу, який потребує нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, батьки неповнолітньої дитини не вправі без дозволу органів опіки і піклування.

Відповідач ОСОБА_4, як мати неповнолітнього на час укладання угоди, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до вимог ст.ст. 78, 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України, не мала дозволу від органу опіки на продаж спірної квартири, частина якої належала неповнолітньому ОСОБА_5

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_4 не мала у передбаченому законом порядку права продавати спірне нерухоме майно, що належало неповнолітньому сину відповідача - ОСОБА_10., а тому не мала правових підстав для розпорядження даним майном і, зокрема, на укладення договору купівлі-продажу з позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, щодоговором купівлі-продажу права неповнолітнього на той час ОСОБА_5 погіршені не були, оскільки відповідач ОСОБА_4 одразу зареєструвала його у чотирьохкімнатній квартирі, яка належить її сестрі ОСОБА_8, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки орган опіки та піклування не давав згоди за укладання договору купівлі-продажу частини спірної квартири, яка належала на праві власності неповнолітньому ОСОБА_5 та сам факт реєстрації неповнолітнього за іншою адресою за наявності у нього права власності на частину спірної квартири, не має правового значення для вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що судом не застосовано до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки вона та відповідач ОСОБА_4 не тільки погодили між собою усі істотні умови договору купівлі-продажу квартири, але і вчинили дії, спрямовані на його виконання: вона сплатила за квартиру кошти в сумі 1600 доларів США, а відповідач ОСОБА_4 передала їй ключі від квартири, правовстановлюючі документи та з сином виїхала з квартири, забравши усі свої речі, знявшись з реєстраційного обліку, однак ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, колегія суддів не бере до уваги, оскільки даним Кодексом передбачено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідченим, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, а недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року), недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що вона виконує обов'язки власника квартири, а саме - вона та її донька здійснюють ремонт квартири, сплачують комунальні послуги, а відповідачі у спірній квартирі не проживають більше 15 років та не претендують на проживання в ній з 02.06.2000 року, колегія суддів не приймає од уваги, оскільки це не є підставою для визнання угоди купівлі-продажу нерухомого майна від 02.06.2000рокоу дійсною та визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки, виходячи із засад рівності часток співвласників, відповідачам належить по 1/2 частці спірної квартири, а тому суд в будь-якому разі повинен був задовольнити її позов хоча б частково, визнавши дійсною угоду купівлі-продажу 1/2 частки квартири належної ОСОБА_4, яка не є неповнолітньою особою на момент продажу квартири, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, або її відповідної частини, з дотриманням вимог щодо його нотаріального посвідчення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішеннясуду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 12 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакова

Л.В. Михайлів