Справа № 2-1323/11 Головуючий у І інстанції Шинкарь А.О.
Провадження № 22-ц/780/2787/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 43 02.06.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

02 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Савченка С.І.,

при секретарі Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, Броварський районний відділ управління державної міграційної служби України в Київський області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку,

встановила:

У березні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку в цій квартирі.

Посилався на те, що відповідач з 25 травня 2005 року зареєстрований у вказаній квартирі як колишній її власник, проте не проживає у ній з часу реєстрації та не сплачує комунальні послуги. Вважає, що втративши право власності на вказану квартиру, відповідач втратив і право користування нею, а його реєстрація у квартирі обмежує право власності позивача на користування і розпорядження своїм майном.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, Броварський районний відділ управління державної міграційної служби України в Київський області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року рішення апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_2 проживав та має намір проживати в подальшому в спірній квартирі, так як розпоряджається частиною даної квартири відповідно до усних домовленостей з другим співвласником - третьою особою по справі, а з моменту виникнення спору і неможливості його вирішення в позасудовому порядку відповідно до нотаріально посвідченого доручення на розпорядження ? частиною спірної квартири, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

В порушення ч. 2 ст. 13 ЦК України дії позивача направлені на порушення прав відповідача та третьої особи на житло, які гарантовані їм Конституцією, що суперечить ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Крім того, суд в своїх висновках посилався на вимоги чинного законодавства, які застосовуються до власників майна, які володіють власністю одноособово.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не визначився із предметом і підставою позову, належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, вирішуючи даний спір, суд обґрунтовував свої висновки тим, що позов підлягає задоволенню, оскільки з припиненням права власності відповідача на квартиру він втратив і право користування нею, враховуючи, що він не є членом сім'ї теперішніх власників квартири, а реєстрація в спірній квартирі не є підтвердженням права користування нею.

Крім того, суд також не взяв до уваги посилання третьої особи на те, що відповідач за її згодою має право на користування належною їй частиною квартири, оскільки частка ОСОБА_3 в натурі не виділена, а відповідно до вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За змістом ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Встановлено, що згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 листопада 2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1. (а. с. 67)

Згідно рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року за ОСОБА_5 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. (а. с. 68-74)

Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 09 липня 2010 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив належну продавцю на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 2 даного договору купівлі-продажу документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану ? частину квартири, є рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року (справа № 2-13/09), зареєстроване в Комунальному підприємстві Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» 27 жовтня 2009 року та записане в книзі 24/5, номер запису 7824. (а. с. 6)

Судом встановлено, що ОСОБА_2 був власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2005 року та зареєстрований в ній з 25 травня 2005 року. (а. с. 9).

Згідно із вимогами ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК України позивач сам визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обгрунтовуються вимоги, а суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Право визначення підстав для предмету позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

За змістом ст. 214 ЦПК України вибір та застосування правової норми є виключною прерогативою суду, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору. Для визначення матеріального закону, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, необхідно виходити із фактичних обставин, які наведені у позовній заяві.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилався на те, що відповідач з 25 травня 2005 року зареєстрований у вказаній квартирі як колишній її власник, проте не проживає у ній з часу реєстрації та не сплачує комунальні послуги. Вважає, що втративши право власності на вказану квартиру, відповідач втратив і право користування нею, а його реєстрація у квартирі обмежує право власності позивача на користування і розпорядження своїм майном. Посилаючись на приписи ст. 41 Конституції України, ст. ст. 71, 72, 107 ЖК Української РСР, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 810, 812, 815 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом та зняти його з реєстраційного обліку.

Отже, юридичними фактами, які складають підставу позову, позивачем зазначено не проживання відповідача за місцем його реєстрації у спірній квартирі з часу реєстрації, що належить на праві спільної часткової власності позивачу, і втрату у зв'язку із цим відповідачем права користування жилим приміщенням, а відтак і необхідність зняття його із реєстраційного обліку в цій квартирі.

Задовольняючи позов на підставі ст. 150 ЖК України, ст. ст. 317, 319, 321, 346 ЦК України у зв'язку із посиланням позивача на ці норми матеріального права, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що стаття 150 ЖК України регулює користування жилим будинком (квартирою), що належить громадянинові на праві приватної власності, статті 317, 319, 321 ЦК України регулюють загальні положення про право власності, а статтею 346 ЦК України передбачено підстави припинення права власності. Статті 810, 812, 815 ЦК України, на які позивач посилався в позові, регулюють найм (оренду) житла.

Жодна із наведених норм матеріального права не містить положень щодо визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Як убачається з мотивувальної частини ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року, висновки і мотиви якого є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України, ОСОБА_2 не є членом сім'ї ОСОБА_4, а тому посилання на ст. 405 ЦК України як на матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини, є помилковим.

Також в даній ухвалі зазначено, що крім того, ОСОБА_4, як співвласник спірної квартири, своєї згоди на проживання ОСОБА_2 у цій квартирі після припинення його права власності не надає, а отже його право може бути захищене відповідно до ст. 391 ЦК України не шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою, а шляхом його виселення. (а. с. 213).

Отже, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, належним чином не встановив власників спірної квартири, хоча це є необхідною вимогою для визнання наявності у ОСОБА_2 права на проживання в ній; не звернув уваги на те, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року за ОСОБА_5 визнано право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, а не в будинку АДРЕСА_1, як зазначено в позові, не перевірив чи набрало дане рішення законної сили, оскільки на його копії міститься запис, що рішення законної сили не має (а. с. 74 зворот), чи вносилися виправлення в дане рішення щодо номера будинку, в якому знаходиться спірна квартира, та не дав правової оцінки тому, яким чином право власності на спірну квартиру визнавалось і за третьою особою ОСОБА_3 у цілому, і за ОСОБА_5 в ? частині, що є більше одного цілого.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Отже, третя особа ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру в цілому на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 2 листопада 2005 року, яке набрало законної сили, та не скасовано на день розгляду даної справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та визнаючи ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - спірною квартирою, суд першої інстанції не взяв до уваги, що третя особа ОСОБА_3 набула право власності на спірну квартиру в цілому за рішенням суду у 2005 року, а ОСОБА_4 набув право власності на ? її частину за договором купівлі-продажу у 2010 році, що є більше одного цілого.

Тому згоди ОСОБА_4 у 2005 році на проживання ОСОБА_2 у цій квартирі не потребувалося, оскільки його право до 2010 року не було порушено, а з 2010 року право спільної часткової власності у спірній квартирі здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач не надав доказів того, що він відповідно до вимог ст. 358 ЦК України вирішив питання про надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, то колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Як убачається з позовної заяви, позивач просив зняти відповідача з реєстраційного обліку в спірній квартирі з підстав, передбачених ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Як убачається з матеріалів справи, представник позивача у травні 2011 року подав до суду заяву про залишення без розгляду позовну заяву в цій частині позовних вимог. (а. с. 27)

Однак, будь-яких рішень з цього приводу суд не ухвалив, процесуальні питання, пов'язані з розглядом заяви про залишення без розгляду в цій частині позовних вимог суд першої інстанції в порушення ст. 207 ЦПК України не вирішив. Про що зазначено і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 січня 2016 року. (а. с. 213).

Главою 1 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України Апеляційне провадження не передбачено розгляд судом апеляційної інстанції процесуальних питань щодо залишення заяви без розгляду.

Відповідно до статті ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Аналогічні правові висновки зазначені в ухвалі Верховного Суду України від 9 вересня 2009 року у справі № 6-11855св09, реєстр. № 4792853, постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, реєстр. № 21355282 та від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15, реєстр. № 46701916, які відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про те, що з припиненням права власності відповідача на квартиру він втратив і право користування нею. Тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду про задоволення позову, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2015 рокускасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, Броварський районний відділ управління державної міграційної служби України в Київський області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді