1Справа № 335/8837/15-ц 2/335/313/2016
10 травня 2016 року Орджонікідзевський суд міста Запоріжжя в складі:
головуючого судді Соболєвої І.П.,
при секретарі Школяр К.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання дітей, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про відібрання дитини.
Під час справи позивач позовні вимоги уточнив та остаточно просив суд встановити та визнати дії відповідача ОСОБА_3, які виразилися в самоуправстві під час викрадення 15 липня 2013 року малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з постійного місця проживання та у невиконанні ОСОБА_3 умов шлюбного договору від 2 серпня 2008 року, а також в усуванні його від участі в виховані, спілкуванні онуків -протиправними. Зобов'язати ОСОБА_3 повернути на місце постійного проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у АДРЕСА_2. Відібрати дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає АДРЕСА_3, від матері ОСОБА_3 яка проживає в м. Дніпропетровську, в гуртожитку за адресою вказану в листі від 25 січня 16 року за № 37/к 178 за підписом начальника Головного Управління Національної Поліції В Дніпропетровської області - Дніпропетровський відділ поліції (міський). Зобов'язати ОСОБА_3 повернути дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_2 з яким дитина проживала за адресою: АДРЕСА_2. Призначити графік спілкування з онуком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 2 рази на місяць на першу та третьою неділю кожного місяця на 36 годин без матері. Призначити графік спілкування з онуком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на Новий Рік та на 1 місяць у літку (липень). Зобов'язати ОСОБА_3 привозити ж.д. транспортом онуків у п'ятницю після 16 години та забирати у неділю після 16 години, тому що позивач є інвалідом ВВВ 1 групи та на літок та на празники. Стягнути з ОСОБА_3 100 000 грн. моральної шкоди за 3 річну перепону в спілкуванні з онуками, та 10 000 грн. матеріальної шкоди за причино-наслідковий зв'язок між усуненням позивача від спілкування з онуками та наслідком тривалого находження мною у лікарні з використанням коштів на ліки.
В свою чергу ОСОБА_2, як третя особа по даній цивільній справі заявив самостійні вимоги до відповідача ОСОБА_3 про відновлення порушеного права.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 липня 2013 року, приблизно о 10:00 годині, він разом з сином ОСОБА_4 находилися на дитячому майданчику біля свого будинку. Через хвилин 20 до нього підбіг ОСОБА_5 та обігнавши його зі правої сторони наніс удари кулаком правою рукою в область живота, від яких ОСОБА_2 відчув утруднення подиху та впав коліньми на землю. Після цього, ОСОБА_5 підбіг до ОСОБА_4, схопив його на руки й побіг через двір у напрямку сторони гімназії № 27. У задньому дворі будинку, ОСОБА_2 наздогнав ОСОБА_5, зупинивши його за плече. ОСОБА_5 кинув дитину на землю й почав притримувати та перешкоджати ОСОБА_2, щоб той не підійшов до дитини, проте ззаду підбігла дружина Ілія, і забрала дитину на руки після чого побігла через двори убік гімназії № 27. Побачивши це, ОСОБА_6 зробив спробу наздогнати дружину, але в цей час ОСОБА_5 схопив його за ланцюжок, що перебував на шиї та почав душити його в результаті чого ланцюжок порвався, обидва впали на землю де почали боротися. У момент боротьби ОСОБА_5 намагався не раз душити руками позивача, двічі на короткий час ОСОБА_2 втрачав пам'ять, а потім ОСОБА_5 втік. За таких обставин, ОСОБА_2 зазначає про викрадення сина.
Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що 2 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, умови якого тривалий час порушуються відповідачем.
Посилаючись на вищезазначене, ОСОБА_2 просив суд: 1) встановити та визнати самоуправство в протиправних діях ОСОБА_3 які склалися в самовільному викраденні малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з постійного місця проживання у м. Запоріжжя та самовільному протиправному невиконанні ОСОБА_3 умов шлюбного договору від 02 серпня 2008 року; 2) у відповідності до п. 4 ч. 2 ст. 7 ЦК та ст. ст. 162, 163 СК України, зобов'язати ОСОБА_3 відновити становище, яке існувало до порушення, тобто зобов'язати ОСОБА_3 повернути на місці постійного проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у АДРЕСА_2; 3) визначити місце мешкання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем мешкання батька АДРЕСА_1 або АДРЕСА_2; 4) відібрати дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає провулок Бригадний 6-В, с. Посуньки, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, від матері ОСОБА_3 яка проживає в м. Дніпропетровську, в гуртожитку за адресою вказану в листі від 25 січня 2016 року за № 37/к 178 за підписом начальника Головного Управління Національної Поліції в Дніпропетровської області; 5) зобов'язати ОСОБА_3 повернути дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_2 з яким дитина проживала за адресою: АДРЕСА_2.
В судове засідання сторони не з'явилися. Позивачі надали заяву про слухання справи у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають, просили їх задовольнити та не заперечували проти постановлення по справі заочного рішення.
Відповідачка у судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судом належним чином рекомендованими листами із повідомленнями про вручення. Як вбачається з довідок поштового відділення на конвертах із поштовими відправленнями судових повісток, конверти були повернуті на адресу суду за закінченням терміну зберігання, що свідчить про фактичну відмову відповідача від отримання судових повісток на поштовому відділенні. Відповідно до ч. 8 ст. 76 ЦПК України, особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Причин неявки суду відповідачка не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності не надавала.
За таких обставин, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів у порядку ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 по справі між собою є батьком та сином відповідно. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 8 серпня 2008 року по 23 лютого 2014 року, який за рішенням суду було розірвано.
Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданого 25 лютого 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції та ОСОБА_9., ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданого 28 вересня 2010 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.
Також встановлено, що 2 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюбний договір (контракт).
З умов шлюбного договору вбачається, що договір укладено на підставі ініціювання ОСОБА_3 з метою удосконалення та поліпшення відношень подружжя, ініціювання якого було підтримано позивачем.
Як передбачено п. 38 шлюбного договору, у випадку розірвання шлюбу чи окремого проживання (незалежно від причин) подружжя діти подружжя проживатимуть за домовленістю передбаченим цим договором. Дружина та чоловік зобов'язуються не чинити перепони вільному спілкуванню сторін з ними, проведення спільного часу, в тому числі відпочинку і відпусток з ним, виховання сторонами дітей, а також за бажанням дітей, тимчасового проживання дітей разом із іншою стороною договору.
З ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 вересня 2013 року, вбачається, що 2 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про те, що 15 липня 2013 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин в м. Запоріжжя, відносно нього та малолітнього ОСОБА_4 вчинено злочин, а саме спроба викрадення дитини ОСОБА_4, способом небезпечним для життя дитини та здоров'я заявника та таке, що супроводжувалося заподіянням їм фізичних страждань, яке вчинене ОСОБА_5, ОСОБА_3 та іншими невідомими особами.
Відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2013 року, слідчим суддею під час розгляду скарги ОСОБА_2 встановлено, що 16 липня 2013 року до Орджонікідзевського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою звернуся ОСОБА_2 про те, що 15 липня 2013 року, приблизно о 10 годині 20 хвилин в АДРЕСА_2, ОСОБА_5 вчинив відносно нього протиправні дії.
Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта ОКЗ «Бюро судово-медичної експертизи» № 2924 від 17 липня 2013 року у ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження, а саме: внутрішньо-шкіряні крововиливи на шиї та череві, садни верхніх та нижніх кінцівок, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.
Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу (далі - СК) України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Статтею 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Положеннями статті 162 СК України встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місця проживання малолітньої дитини , якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Згідно з ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам. Як передбачено ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач, відібравши неповнолітніх дітей у діда ОСОБА_8 та у батька ОСОБА_2, неправомірно змінила їх місце проживання.
Відповідно до положень ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав і обов'язків батька і матері щодо своїх дітей, повинен прийняти рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально - побутовому стані батька сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року в пункті 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю.
Згідно вимог ст. ст. 150, 155 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток.
Отже, враховуючи викладене вище, суд вважає, що ОСОБА_3 без згоди батька змінила місце проживання дітей, а тому їх слід відібрати у відповідача і повернути батьку. Доказів того, що залишення дітей за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для їх життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить їх інтересам, відповідач суду не надала, а тому вимоги позивачів в цій частині підлягають задоволенню.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також зазначають, що незаконними діями ОСОБА_3 їм завдано моральну шкоду, адже вони хвилюються за дітей, страждають, оскільки не можуть тривалий час спілкуватися з дітьми та з ними побачитися. Частиною третьою ст. 162 СК України встановлено, що особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.
Суд вважає, що позивачі вправі вимагати від відповідача відшкодування моральної шкоди та таке відшкодування повинно здійснюватися з підстав, передбачених ст. 162 СК України.
Внаслідок самочинної зміни відповідачем місця проживання неповнолітніх дітей та створення перешкод у спілкуванні батька з синами, та діда з онуками, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно знаходяться в стресовому стані, тривалий час відчувають глибокі моральні страждання, вимушені докладати значних зусиль для відновлення їх прав і захисту прав дітей, що суттєво позначилося на їх укладі життя та психологічному стані.
Крім того, вказані обставини вплинули і на фізичний стан позивача ОСОБА_1, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні з досліджених медичних довідок.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрати немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з п. 9 цієї ж постанови розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, які зазначав позивач, немайнових витрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має право виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Ураховуючи характер і обсяг моральних страждань, які зазнали позивачі у зв'язку із самочинною зміною ОСОБА_3 місця проживання дітей, а також виходячи з роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід визначити у розмірі по 5000 гривень кожному.
Таким чином, позов ОСОБА_1, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання дітей, підлягає частковому задоволенню.
Крім того, суд на підставі ст. 88 ч.3 ЦПК, у зв'язку з тим, що позивачі, на користь яких ухвалено рішення, звільнені від сплати судового збору, судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. слід стягнути з відповідачки в дохід держави.
Керуючись ст. ст. 3, 11, 8, 14, 15,60, 61, 215, 223, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 160, 161, 162, 163, 170 Сімейного кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відібрання дітей - задовольнити частково.
Відібрати малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від матері ОСОБА_3, без позбавлення її батьківських прав.
Визначити місце мешкання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, за місцем мешкання батька АДРЕСА_1 або АДРЕСА_2.
Зобов'язати ОСОБА_3 повернути дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батькові ОСОБА_2 з яким дитина проживала за адресою: АДРЕСА_2.
Встановити виховання неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, за умовами шлюбного договору (контракт, з додатковими умовами права призначення спадкоємців) від 2 серпня 2008 року, в будинку в м. Дніпропетровську та визначити місце постійного проживання сина ОСОБА_4, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, народженого ІНФОРМАЦІЯ_2 - залишити їх проживати разом зі батьком за адресою: АДРЕСА_1, або АДРЕСА_2.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 спричинену моральну шкоду у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень 00 крпійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 спричинену моральну шкоду у розмірі 5 000 (п'ять тисяч) гривень 00 крпійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: І.П. Соболєва