Ухвала

іменем україни

02 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Фаловської І.М., Червинської М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу СлєдовськийМихайло Станіславовчич, реєстраційна служба Чернігівського міського управління юстиції, про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду із вказаним позовом, в якому просили суд визнати договір дарування, укладений 02 листопада 2011 року між ОСОБА_3, за згодою ОСОБА_4, і ОСОБА_5 недійсним з моменту підписання та зобов'язати ОСОБА_5 повернути у власність ОСОБА_3 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на те, що вважали, що уклали договір довічного утримання. ОСОБА_3 стверджує, що не розуміла змісту договору, який підписала, оскільки не читала його, так як погано бачить без окулярів, які в той день зникли. Одночасно позивачі подали до суду клопотання про поновлення строків звернення до суду з позовною заявою та просили поновити строк на його пред'явлення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким заявлені нею позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали цивільної справи та вивчивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про залишення заявлених позовних вимог без задоволення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вказав про те, що позивачами, у відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, не було надано докази відповідно до викладених обставин, якими вони обґрунтовували свої вимоги, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Однак, з такими висновками судів в повній мірі погодитися не можна.

Відповідно до вимог статей 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що позивачі перебувають у шлюбі з серпня 1973 року, від якого мають сина ОСОБА_5 та доньку ОСОБА_7, яка проживає зі своєю сім'єю у будинку, який був подарований останній ОСОБА_3

У 2007 році ОСОБА_5 переїхав до будинку батьків за адресою: АДРЕСА_1

02 листопада 2011 року ОСОБА_3 уклала договір дарування, відповідно до якого передала своєму сину - ОСОБА_5, безоплатно в дар житловий будинок літера «А-1» загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 37,0 кв. м та надвірні будівлі навіс літера «В», які розташовані у АДРЕСА_1 (а.с. 104, 105). Того ж дня ОСОБА_3 підписав заяву на укладення договору, відповідно до якої надав свою згоду на укладання своєю дружиною договору дарування ( а.с. 106).

Відповідно до пункту 6 договору дарування, зазначено, що обдарований зобов'язується надати батьку право довічного користування дарунком і не пред'являти вимоги про його виселення.

Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно 21 листопада 2011 року зареєстровано право власності за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 02 листопада 2011 року (а.с. 107, 108).

Відповідно до п. 1.24 рішення 52 сесії шостого скликання Чернігівської міської ради від 28 серпня 2015 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, технічних документацій із землеустрою про передачу земельних ділянок у власність та оренду громадянам, поновлення договорів оренди громадянам, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва, будівництва індивідуальних гаражів та городництва» затверджено технічну документацію та передано у власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянину ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 площею 0,0252 га (кадастровий номер НОМЕР_1).

Згідно свідоцтва про право власності від 13 жовтня 2015 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0252 га належить на праві власності ОСОБА_5 (а.с. 98).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9, зокрема у п. 19 постанови, роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі зазначали, що з кінця 2014 року відповідач змінив своє ставлення до них відмовившись надавати будь-яку допомогу у побуті, приймати участь придбанні продуктів, ліків, незважаючи на те, що вони є людьми похилого віку та інвалідами: ОСОБА_3 у вересні 2010 року перенесла інсульт, а з 22 лютого 2011 року їй встановлено інвалідність І-ї групи по зору, при цьому ОСОБА_3 (батько) з 2009 року мав інвалідність ІІІ-ї групи, а з квітня 2015 року - ІІ-ї групи. Позивачі також наголошували про те, що після здійснення відповідачем добудови до приміщень їх житлового будинку, останній створив умови, за яких стан їхнього здоров'я суттєво погіршився, у зв'язку з чим, вони не в змозі доглядати за собою. Разом з цим, про існування укладеного договору дарування, а не договору довічного утримання, позивачам стало відомо у лютому 2015 року після звернення до суду із позовом про розірвання договору довічного утримання, підставою для такого звернення послугував конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, після якого ОСОБА_5 перестав спілкуватись з батьками та заборонив ОСОБА_7 здійснювати допомогу батькам.

Розглядаючи даний судовий спір, суди першої та апеляційної інстанцій, не дотримавшись правових позицій, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі за № 6-93цс16, та не врахувавши вік позивачів, стан їх здоров'я, наявність невірного сприйняття фактичних обставин укладеного правочину та надавши перевагу поясненням свідків та відповідача, дійшли передчасного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та недоведеність позивачами неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

Враховуючи вищевикладене, судові рішення підлягають скасуванню відповідно до вимог ст. 338 ЦПК України з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2016 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська

М.Є. Червинська