АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2520/16-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22ц/774/2130/К/16 інстанції - Вікторович Н.Ю.
Категорія - 5 (І) Доповідач - Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Дзержинський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним, визнання права власності на транспортний засіб та зняття арешту, -

В СТ А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Дзержинський відділ державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним, визнання права власності на транспортний засіб та зняття арешту, посилаючись на те, що 17 вересня 2010 року між ними та відповідачем в письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідно до умов якого ними придбано у відповідача вказаний автомобіль за ціною 8500 дол. США, що в еквіваленті станом на день укладення договору становило 68000 грн.

Крім того, відповідач того ж дня видав на їх ім'я нотаріально посвідчену генеральну довіреність з правом володіння, керування та розпорядження автомобілем.

Станом на теперішній час придбаний ними автомобіль знаходиться під арештом, який накладений на підставі постанови державного виконавця Дзержинського ВДВС Криворізького міського управління юстиції у зв'язку з відкриттям відносно відповідача ОСОБА_5 декількох виконавчих проваджень.

Вважаючи, що арештований автомобіль перейшов у їх власність з моменту укладення договору купівлі-продажу від 17.09.2010 року, та посилаючись на те, що його арешт позбавляє їх можливості ним користуватись, зняти його з реєстраційного обліку, просили суд визнати дійсним укладений договір купівлі-продажу автомобіля марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 17 вересня 2010 року, визнати за ними право власності на вказаний транспортний засіб та зняти з нього арешт, припинити заборону на його відчуження, накладену постановою державного виконавця.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що віршуючи спір, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що предметом позовних вимог є визнання дійсним договору купівлі-продажу оформленого у вигляді виданого доручення й безпідставно врахував висновки Верховного Суду України за постановою від 16.12.2015 року у справі № 6-688цс15, тоді як позовні вимоги ґрунтувались на інших нормах матеріального права й врахуванню підлягає висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15. Не погоджується позивач й з посиланням суду першої інстанції на порушення п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, оскільки вказаний нормативний акт станом на теперішній час зазнав змін й виключено довідку-розрахунок як підставу набуття права власності на транспортний засіб, натомість зазначено інші підстави набуття права власності, зокрема: договір купівлі-продажу укладений у простій письмовій формі, який ними було укладено. Не надано судом оцінки й щодо відсутності заперечень на позов з боку третьої особи та покладення нею вирішення спору на розсуд суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що автомобіль марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска №ш-НОМЕР_2, №к-НОМЕР_3), колір-синій, тип транспортного засобу - бортовий-малотонажний-В, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, належить на праві власності ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, виданого 25 липня 2006 року Криворізьким МРЕВ (04) ДАІ ГУ-УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 8).

17 вересня 2010 року між сторонами в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого сторони домовилися стосовно продажу транспортного засобу - автомобіля марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за ціною 8500 дол. США, що в еквіваленті станом на день укладення договору становило 68000 грн. (а.с.7).

Того ж дня, 17 вересня 2010 року ОСОБА_5 видано на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нотаріально посвідчену генеральну довіреність, відповідно до якої кожен з них має право діяти самостійно, вчиняти від її імені дії щодо управління та розпорядження (продажу) належним їй транспортним засобом марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з правом зняття з обліку, здачі державних номерних знаків, реєстрації автомобіля в установленому законом порядку. Довіреність видана строком на десять років і дійсна до 17 вересня 2020 року (а.с. 6).

21 вересня 2010 року за №10269758, державним реєстратором на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В4-2134(10) від 17 вересня 2010 року, винесеної Дзержинським ВДВС КМУЮ, зареєстровано публічне обтяження на транспортний засіб - автомобіль марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, належний на праві власності ОСОБА_5 із забороною його відчуження, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 49208566 від 19 березня 2016 року (а.с. 9-13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для застосування ст. 220 ЦК України, а також з недоведеності факту набуття позивачами права власності на автомобіль у відповідності до вимог діючого законодавства та відсутності у зв'язку з цим підстав для визнання права власності на нього за позивачами та звільнення його з-під арешту.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення відповідає вказаним вимогам законності та обґрунтованості в повній мірі.

Обґрунтовуючи правові підстави заявленого позову, позивачі просили суд захистити порушене право в спосіб визнання дійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 17 вересня 2010 року з тих підстав, що фактично оплатний правочин а саме: купівля-продаж автомобіля, який був оформлений договором, укладеним у простій письмовій формі, відбувся й визнати у зв'язку з цим за ними право власності на спірний автомобіль, зняти його з-під арешту.

Згідно ч.1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України.

Разом з тим, правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (надалі - Порядок від 11 листопада 2009 року № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (надалі - Порядок від 7 вересня 1998 року № 1388), в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 17 вересня 2010 року, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом вказаних нормативно-правових актів на території України діє єдина процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів та інших транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, яка проводиться підрозділами Державтоінспекції.

За умовами п.п. 2, 7, 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 набуття права власності на транспортний засіб передбачає обов'язкову реєстрацію власником придбаного ним транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Пунктом 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 визначений перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортного засобу, до яких зокрема відноситься довідка-рахунок, яка видається за формою встановленого зразка та є бланком суворого обліку і виготовляються в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №283.

Крім того, зазначений Порядок встановлює обов'язок власника перед відчуженням транспортного засобу зняти його з обліку в підрозділі ДАІ (п.4, 44 Порядку). Порядком від 11 листопада 2009 року № 1200 встановлюється механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами,

напівпричепами та мотоколясками, іншими транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх

складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, перебували в користуванні і були зареєстровані в Державтоінспекції.

Така торговельна діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, які знаходяться на обліку в департаменті ДАІ МВС та ведуть облік надходження, продажу та передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають

ідентифікаційні номери (п. 7 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200).

У відповідності до п. 17 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200 під час продажу транспортних засобів, що перебували на обліку в Державтоінспекції та зняті з такого обліку для реалізації, покупцеві видається разом з довідкою-рахунком або біржовою угодою свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та/або реєстраційно-облікова картка з відмітками суб'єкта господарювання про продаж, зазначенням дати продажу, серії та номера виданої довідки-рахунка і номерного знака для разових поїздок.

Таким чином, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачав станом на 17 вересня 2010 року, зняття його з обліку, видачу довідки-рахунка та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на ім'я його покупця.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалося представником позивачів в суді апеляційної інстанції, хоч між сторонами й було укладено письмовий договір купівлі-продажу автомобіля марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, однак процедури купівлі-продажу автомобіля, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, визначеної вказаними Порядками, дотримано не було.

При цьому видача ОСОБА_5 нотаріально посвідченої довіреності на ім'я позивачів з правом вчинення дій від її імені, як власника транспортного засобу, щодо управління та розпорядження ним з правом зняття з обліку, здачею державних номерних знаків, реєстрації автомобіля у встановленому законом порядку, є підтвердженням, у відповідності до ст. 237 ЦК України, як правильно визначив суд першої інстанції, виникнення між сторонами представницьких правовідносин й не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб, за особою, яка отримала таку довіреність.

Сам по собі факт наявності такої довіреності, як і укладеного між сторонами письмово договору, без здійснення відповідних дій з продажу транспортного засобу не може вказувати на дотримання встановленої чинним законодавством процедури його продажу.

Оскільки діюче законодавство не передбачає обов'язкового нотаріального посвідчення укладеного договору купівлі-продажу транспортного засобу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання укладеного між сторонами письмового договору купівлі-продажу транспортного засобу від 17.09.2010 року, дійсним.

Так, за змістом ч.2 ст. 220 ЦК України визнанню дійсними в судовому порядку підлягають лише договори, для яких визначено обов'язкове нотаріальне посвідчення.

Погоджується колегія суддів й з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на автомобіль за укладеним договором купівлі-продажу й вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо незаконності рішення суду в цій частині безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому ч.1 ст. 334 ЦК України за загальним правилом пов'язує виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки діючим законом - Порядком від 7 вересня 1998 року № 1388 та Порядком від 11 листопада 2009 року № 12008 передбачено, що право власності на придбаний транспортний засіб виникає з моменту отримання покупцем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, отриманню якого передує процедура продажу із зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у позивачів таке свідоцтво відсутнє, й власником автомобіля марки «ГА3 - 33021-212 КТП6», 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, станом на теперішній час є відповідач ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії РСА №474263, виданого 25 липня 2006 року Криворізьким МРЕВ (04) ДАІ ГУ-УМВС України в Дніпропетровській області.

Враховуючи те, що позивачі не є власниками вказаного автомобіля, то вони й не набули права пред'явити позов за правилами ст. 392 ЦК України, оскільки правом пред'явлення такого позову й відповідно вимагати захисту порушеного права в спосіб визнання права власності є тільки власник такого майна.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 16.12.2015 року по справі № 6-688цс15, який обґрунтовано врахований судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 360-7 ЦПК України під час ухвалення вказаного рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 про помилковість врахування вказаного висновку й необхідність врахування висновку, що наведений Верховним Судом України в постанові від 03.06.2015 року по справі № 6-100цс15 колегія суддів відхиляє, оскільки правова позиція Верховного Суду України у вказаній постанові висловлена з приводу застосування положень ст. 1212 ЦК, яка встановлює правовий режим безпідставно набутого майна. У постанові Верховний Суд України дійшов висновку про правомірність набуття майна транспортного засобу у зв'язку з укладенням письмового договору та відсутність правових підстав для застосування ст. 1212 ЦК України, сферою застосування якої є виключно позадоговірні правовідносини.

В даній справі вирішується не питання правомірності набуття майна, а питання набуття його у власність.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку позивач помилково ототожнює підстави набуття права власності та момент виникнення права власності на придбаний транспортний засіб, які є різними.

Не може погодитися колегія суддів й з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 про обов'язок суду застосовувати Порядок від 7 вересня 1998 року № 1388 в чинній редакції, оскільки це протирічить ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 17.09.2010 року, а не на момент розгляду справи.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи спір, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 214 ЦПК України вірно встановив характер спірних правовідносин та правову норму, яка підлягає застосуванню до їх врегулювання й дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання укладеного сторонами договору купівлі-продажу транспортного засобу дійсним та визнання права власності на спірний автомобіль.

Аналогічними є й підстави для відмови в задоволенні вимог позивачів про звільнення майна з-під арешту, оскільки правом пред'явлення позову про зняття арешту з майна наділений тільки власник такого майна (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 року № 6 із змінами чинної на час виникнення спірних правовідносин) та п.2 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5 діючої на теперішній час). При цьому відсутність заперечень з боку третьої особи та покладення вирішення цього питання на розсуд суду, як посилається позивач в апеляційній скарзі, не може бути підставою для задоволення позову за відсутності у позивачів правомочностей власника щодо майна, на яке накладено арешт.

За таких обставин колегія суду вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

В.П. Зубакова