АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/335/16 Справа № 199/5124/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пищида М.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого: ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

за участі секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційними скаргами Державного-кооперативного проектно-вишукувального інститута «Дніпроагропроект», ОСОБА_6 на рішення Амур-Нижнодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за затримку виплат при звільненні та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року позивач звернулася до суду із заначеним позовом, посилаючись на те, що вона з 19 жовтня 1987 року по 31 березня 2015 року працювала у відповідача. В день звільнення з нею не був проведений повний розрахунок по заробітній платі, їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі 35456,42 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за весь час затримки виплати заробітної плати, яка станом на 01.08.2015 року становить 23647,98 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижнодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року позов ОСОБА_6 до Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, компенсації за затримку виплат при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на користь ОСОБА_6 нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 35456,42 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2015 року по 23.09.2015 року в розмірі 20670,06 грн., а також моральну шкоду в розмірі 3000 грн., а всього 59126 (пятдесят девять тисяч сто двадцять шість) гривень 48 копійок.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Державно-кооперативного проектно-вишукувального інституту «Дніпроагропроект» на користь держави судовий збір у розмірі 591,26 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, в частині стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 19.10.1987 року по 31.03.2015 року ОСОБА_6 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом у трудовій книжці(а.с. 8-10).

ОСОБА_6 звільнилася 31 березня 2015 року.

Час затримки розрахунку складає робочих днів з 01.04.2015 року по 23.09.2015.

Відповідно до довідки державного кооперативного проектно - вишукувального інститута «Дніпроагропроект», середньоденний заробіток позивача відповідно до довідки відповідача від 23.09.2015 року складає 175,17 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку складає 20670,06 грн. (175,17 грн. * 118 днів).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст.116 цього Кодексу.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, обовязок по доказуванню відсутності вини покладено на роботодавця.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Твердження апелянта про те, що підприємство не мало можливості своєчасно розрахуватись з позивачем через тяжке фінансове становище, не може бути достатнім доказом відсутності вини підприємства в затримці розрахунку при звільненні позивача.

Колегія суддів не може погодитись і з доводами апеляційної скарги, щодо безпідставності заявлених позивачем вимог про стягнення моральної шкоди.

Так, ст. 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розяснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що відповідачем не виплачено позивачу усі кошти належні їй при звільненні, що призвело до порушення її законних прав, вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя, оскільки позивач була змушена звертатися до суду для відстоювання своїх інтересів, обсяг моральних страждань, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 3000 грн., відхиляючи при цьому доводи апеляційної скарги в цій частині.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення суду законним і обґрунтованим, постановлим з дотриманням вимог матеріального в процесуального права.

Доводів, які б спростували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не містить, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

В іншій частині рішення суду не оскаржується, тому апеляційною інстанцією, відповідно до ст. 303 ЦПК України, не переглядається.

Зясувавши в достатньому повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінки, суд постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами до переоцінки доказів і не згоди з висновками суду по їх оцінці.

керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Державного-кооперативного проектно-вишукувального інститута «Дніпроагропроект», ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Амур-Нижнодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: