Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/7100/15 Головуючий у 1 інстанції Фунжий О.А.
Провадження № 22-ц/778/2154/16 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.,

Трофимової Д.А.,

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства аграрної політики та продовольства України на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В позові зазначав, що з 3 вересня 2014 р. він працював виконувачем обов'язків директора Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке». Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 176-п від 20 серпня 2015 р. його звільнено з посади згідно зі ст. 41 ч.1 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, оскільки в порушення вимог ст. 47 КЗпП України відповідач не вручив йому копію наказу про звільнення в день звільнення; всупереч вимогам ст. 149 КЗпП України відповідач не витребував у нього пояснення щодо порушень, зазначених у доповідній записці, яка стала підставою для звільнення; на день звільнення він перебував на лікарняному, чим порушені вимоги ст. 40 КЗпП України; причини звільнення не відповідають обставинам справи; в порушення вимог ст. 43, 252 КЗпП України звільнення відбулось без попередньої згоди профспілкового органу; відомості про звільнення не внесені в трудову книжку позивача, чим порушені вимоги ст. 47 КЗпП України; всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України в день звільнення з ним не проведено остаточного розрахунку.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 20 серпня 2015 р. про звільнення його з роботи визнати незаконним; поновити його на посаді виконувача обов'язки директора ДП СГП «Запорізьке», стягнути з ДП СГП «Запорізьке» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 21 серпня 2015 р. до дня розгляду справи; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року позов задоволено.

Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України № 176-п від 20 серпня 2015 р. «Про звільнення ОСОБА_3» визнано незаконним.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді виконувача обов'язки директора Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке».

Стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 21 серпня 2015 р. до 9 березня 2016 р. в сумі 30 800 грн.

Додатковим рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2016 року стягнуто з Міністерства аграрної політики та продовольства України в доход держави судовий збір в сумі 1 378 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Міністерство аграрної політики та продовольства Україниподало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість, незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції підставно виходив з їх доведеності та обґрунтованості з огляду на таке.

Наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.09.2014 року №133-п ОСОБА_3 був призначений виконуючим обов'язки директора Державного підприємства "Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке».

Наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України № 176-п від 20.08.2015 року виконуючий обов'язки директора Державного підприємства " Сільськогосподарське підприємство «Запорізьке» ОСОБА_3 звільнений з посади за одноразове грубе порушення обов»язків, згідно п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Підстава: службова записка Департаменту з управління державною власністю від 07.08.2015 №27-3/77 (а.с. 9).

Як вбачається зі службової записки директора Департаменту з управління державною власністю ОСОБА_4 від 07.08.2015р. №27-3/77, вона складена у зв'язку з тим, що у встановленому порядку фінансові плани ДП «СГП «Запорізьке» на 2014, 2015, 2016роки не подані та не затверджені, фінансова звітність за 1 квартал 2015р. не подавалась, а також не була вчасно надана інформація щодо оформлення права на земельні ділянки, які використовуються підприємством (а.с. 66-67).

Наказом в.о. директора ДП «СГП «Запорізьке» ОСОБА_3 від 21.05.2015р. №33 виконання обов»язків директора ДП СГП «Запорізьке» тимчасово було покладено на заступника директора з юридичних та економічних питань Чехова Романа Анатолійовича (а.с. 8).

У період з 24.07.2015 року по 28.08.2015 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні. Про звільнення дізнався з отриманого поштою листа.

Наказом міністра Міністерства аграрної політики та продовольства України № 277-п від 19.11.2015 р. на посаду директора Державного підприємства "СГП «Запорізьке» призначений ОСОБА_6 (а.с. 68).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці.

Як було встановлено судом, у період з 24.07.2015 року по 28.08.2015 року ОСОБА_3 перебував на лікуванні, а отже його звільнення було проведено із порушенням трудового законодавства.

Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № N 9 від 06.11. 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення.

Як вбачається зі змісту наказу, підставою звільнення стала службова записка Департаменту з управління державною власністю від 07.08.2015р. Службова записка містить пропозиції, а саме прохання розглянути питання щодо звільнення з посади виконуючого обов»язки директора ДП «СГП «Запорізьке» ОСОБА_3

Аналізуючи зміст цієї записки, не вбачається за можливе встановити коли саме у поточному році при складанні та поданні до Міністерства фінансового плану державного підприємства на 2015 р. в.о. директора підприємства порушено графік подання, а також оформлення прав на земельні ділянки, коли саме було виявлено вчинення проступку і його конкретизацію.

Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Якщо вказане є дисциплінарним проступком, то у відповідності до вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Матеріали справи не містять письмових пояснень ОСОБА_3 щодо порушення ним графіку подання до Міністерства фінансового плану державного підприємства на 2015 рік, інформації щодо оформлення прав на земельні ділянки.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, зокрема порушення прав позивача при його звільненні, яке проведене відповідачем 1 з порушенням норм трудового законодавства.

Оскільки відповідачем 1 не доведено факт одноразового грубого порушення позивачем трудових обов'язків, що свідчить про відсутність підстав застосування найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, тому суд вірно визнав незаконним та скасував оспорюваний наказ відповідач 1 про звільнення ОСОБА_3

У силу ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Установивши, що звільнення позивача з посади в.о. директора ДП «СГП «Запорізьке» є незаконним, суд вірно поновив позивача на цій же посаді.

Посилання апелянта на неможливість поновлення позивача на посаді, оскільки посада директора зайнята, а посади в.о. директора не існує є безпідставними. Відповідачем 1 було порушено Положення «Про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу», затвердженим постановою КМ України від 19.03.1993 р. № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», з послідуючими змінами від 09.10.2013 р. № 818, оскільки посада директора державного підприємства передбачає укладення контрактної форми трудового договору. Діюче трудове законодавство України не містить чіткого правового регулювання поняття «призначення виконуючого обов'язків на посаду».

Правове регулювання відносин, пов'язаних із призначенням працівника виконуючим обов'язки, здійснюється на підставі Кодексу законів про працю України, роз'яснення Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29.12.1965 № 30/39 /у редакції від 11.12.1986 р./, що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

Згідно п.1,2 тимчасовим заступництвом вважається виконання службових обов'язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, коли це викликано виробничою необхідністю. Призначення працівника виконуючим обов'язки за вакантною посадою не допускається. Це можливо лише за посадою, призначення на яку проводиться вищестоящим органом управління. У цьому випадку керівник підприємства, установи, організації зобов'язаний не пізніше місячного терміну з дня прийняття трудящого на роботу представити до вищестоящого органу управління документи для його призначення на посаду. Цей орган у місячний термін з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівника про результати.

Отже, можна дійти висновку, що призначення працівника виконувачем обов'язків можливе до затвердження його на цій посаді вищим органом управління на строк не більше двох місяців. Якщо працівник виконує обов'язки більше двох місяців, є підстави вважати, що він затверджений на цій посаді, хоча відповідного документа не було видано.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що відсутня вина позивача у тому, що з ним не був укладений контракт, що він з 01.09.2014 р. був призначений виконуючим обов'язки директора Державного підприємства "СГП «Запорізьке» та фактично рік виконував обов»язки директора підприємства.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за однин рік.

Ураховуючи те, що апеляційна скарга не містить посилань на неправильність сум стягнутих судом першої інстанції, та не містить власних розрахунків з обґрунтуванням їх правильності та повноти, тому колегія суддів погоджується з розрахунком суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведеним судом першої інстанції в повному обсязі.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_3 в повному обсязі.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України - відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: