Провадження № 2/761/1820/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Паночко О.М.,

за участю представника позивачів: ОСОБА_1

представника відповідача: Островерхова К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договорів недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просить: визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 02.11.2006 року №31-ААН/11-2006И, укладеного між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк»; визнати недійсним договір іпотеки від 02.11.2006 року №31-ААН/11-2006И, укладений між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк»; визнати недійсним договір поруки від 02.11.2006 року №31-ААН/11-2006И, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсиббанк».

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що між ОСОБА_3 (далі - Позичальник) та АКІБ «Укрсиббанк» (далі - Банк) було укладено договір про надання споживчого кредиту від 02.11.2006 року №31/ААН/11-2006И за яким Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 71 250,00 доларів США із строком повернення до 02.11.2027 року зі сплатою 10,3% річних для особистих потреб - придбання квартири. Додатковими угодами було змінено строк сплати процентів.

В свою чергу 02.11.2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсиббанк» був укладений договір поруки за яким вона поручилась за належне виконання Позичальником умов договору про надання споживчого кредиту від 02.11.2006 року №31/ААН/11-2006И.

Також між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» 02.11.2006 року був укладений Договір іпотеки для забезпечення зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту від 02.11.2006 року №31/ААН/11-2006И.

Позивач зазначає, що в порушення вимог ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» не визначено істотними умовами кредитного договору основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу на які міститься посилання в ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не оприлюднені такі відомості у письмовій формі.

Також позивач зазначає, що у змісті кредитного договору та Додатковій угоді відсутні обов'язкові умови, які необхідні для їх укладення, зокрема: умови надання кредиту, про можливі настання валютних ризиків для позичальника; відсутні обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення такого договору; відсутнє інфляційне застереження та відсутні належні дані і відомості відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та застереження її реальної вартості. А тому з врахуванням відсутності вказаної інформації в кредитному договорі, він не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Банком було приховано від позивача повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та зазначені занижені значення показників суттєвих умов договору в частині реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку.

В кредитному договорі відсутні відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які згідно п.3.2, п.3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 мають бути зазначені в договорі.

Також кредитний договір містить несправедливі умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

В судовому засіданні представник позивачів підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Крім того суду пояснив, що пункти 5.3 та 5.5 договору є несправедливими.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні так як вони не обгрунтовані.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним* правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як встановлено в судовому засіданні, 02 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - Банк) та ОСОБА_3 (далі - Позичальник) був укладений Договір про надання споживчого кредиту №31-ААН/11-2006И за умовами якого Банк надав Позичальнику, а Позичальник зобов'язувався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в розмірі 71 250,00 доларів США строком користування до 02 листопада 2027 року зі сплатою 10,3% річних для придбання квартири.

Додатком №1 до Договору про надання споживчого кредиту є графік погашення кредиту в якому зазначається з розбивкою по місяцях максимально допустима заборгованість за кредитом.

Представник позивача в судовому засіданні не заперечував отримання кредитних коштів та існування заборгованості на даний час.

ОСОБА_3 неодноразово повідомляв банк, що він не має можливості виконувати належним чином свої зобов'язання за кредитним договором у зв'язку з фінансовою кризою та ростом курсу долара США.

На забезпечення виконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту від 02.11.2006 року, 02.11.2006 року укладений Договір іпотеки за яким ОСОБА_3 (далі - Іпотекодавець) передав АКІБ «Укрсиббанк» (далі - Іпотекодержатель) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Крім того, на забезпечення виконання вищевказаних зобов'язань між АКІБ «Укрсиббанк», ОСОБА_3, як Позичальником та ОСОБА_4, як Поручителем був підписаний Договір поруки за умовами якого ОСОБА_4 поручилась перед Банком за належне виконання зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту від 02.11.2006 року.

Умовами п.5.3 та 5.5 Договору про надання споживчого кредиту передбачено право Банку вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього Договору.

24.07.2014 року ПАТ «Укрсиббанк» направив ОСОБА_3 повідомлення про сплату заборгованості за кредитом в розмірі 691,09 доларів США.

Позивач в позовній заяві, як підставу недійсності кредитного договору посилається на ту обставину, що щомісячні платежі за кредитним договором сплачувались позичальником на один рахунок, при цьому не зрозуміло яким чином відбувався розподіл щомісячних платежів і не зрозуміло чому щомісячна сума сплаченого позичальником платежу відразу не зараховувалась на рахунки для тіла кредиту і нарахованих процентів, а тому вбачається дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що ставить в тяжке, не справедливе становище споживача в договірних відносинах.

Проте суд не може взяти до уваги зазначене позивачем, оскільки зарахування коштів на рахунки стосується виконання умов договору, а позивач, звертаючись до суду з позовом зазначав, що він є недійсним та не відповідає вимогам законодавства України на момент його укладення та водночас не оспорює умов договору щодо зарахування коштів, які надходять на виконання умов кредитного договору.

Стаття 11 в частині 2 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення взаємовідносин, 02.11.2006 року) визначала, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема:

а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;

б) форми його забезпечення;

в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача;

г) тип відсоткової ставки;

ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;

д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);

е) строк, на який кредит може бути одержаний;

є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;

ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови;

з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;

и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію;

і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Частина 3 статті 18 Закону визначає, які умови договору можуть бути несправедливими.

Сторони домовились і зазначили в п.9.13 Договору про надання споживчого кредиту, що підписанням даного Договору Позичальником свідчить про те, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стороною позивача в судовому засіданні не доведено, що Позичальник не отримував лист із інформацією, визначеною п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надав доказів, що положення кредитного договору є несправедливими.

Позивач у позовній заяві посилається на порушення вимог ст.2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» при укладенні договору.

Як зазначено в преамбулі зазначеного Закону, цей Закон встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Стаття 2 Закону визначає, що іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити:

опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки;

принципи визначення плати за договором про іпотечний борг;

положення про інфляційне застереження;

порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання;

право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання;

реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків;

інші умови за рішенням кредитодавця.

Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Кредитодавець може запроваджувати процедури щодо встановлення платоспроможності та ідентифікації боржника.

У договорі про іпотечний борг можуть бути зазначені:

вартість основного зобов'язання, строки та розміри платежів з урахуванням інфляційного застереження або умови, що дозволять їх визначити;

згода боржника на приєднання його основного зобов'язання до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки до іпотечного пулу;

право кредитодавця відчужувати основне зобов'язання або право отримання платежів за договором про іпотечний борг;

інфляційне застереження;

умови страхування фінансових ризиків щодо:

- невиконання основного зобов'язання;

- неотримання платежів за цим договором;

- несвоєчасної реалізації предмета іпотеки;

- несвоєчасного отримання суми, вирученої від реалізації предмета іпотеки, або недостатнього її розміру для задоволення вимог кредитора.

Умови договору про іпотечний борг, включений до консолідованого іпотечного боргу, змінам не підлягають.

Проте суд вважає, що на правовідносини позичальника та Банку не можуть поширюватись норми вказаного Закону, оскільки між сторонами не було укладено Договору про іпотечний борг.

Також позивачі зазначали, що в Договорі не зазначено інформації у відповідності з ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Частина 1 статті 6 зазначеного Закону (в редакції, яка діяла на момент укладення спірного договору) передбачала, що фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами підприємницької діяльності на підставі договору.

Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити:

1) назву документа;

2) назву, адресу та реквізити суб'єкта підприємницької діяльності;

3) прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу;

4) найменування, місцезнаходження юридичної особи;

5) найменування фінансової операції;

6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;

7) строк дії договору;

8) порядок зміни і припинення дії договору;

9) права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;

10) інші умови за згодою сторін;

11) підписи сторін.

Уповноважений орган, встановлює додаткові вимоги до договорів про надання фінансових послуг фізичним особам, якщо це не врегульовано законом.

При укладенні договору юридична або фізична особа мають право вимагати у суб'єкта підприємницької діяльності надання балансу або довідки про фінансове становище, підтверджені аудитором (аудиторською фірмою), а також бізнес-план, якщо інше не передбачено законодавством України.

Проте як вбачається з тексту кредитного договору, вищевказану інформацію він містить.

Отже, суд під час розгляду справи не встановив підстав, які б могли свідчити про порушення відповідачем вимог діючого законодавства на момент підписання оспорюваних договорів, а тому оскільки позовні вимоги не грунтуються на законі, вони не можуть бути задоволені.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.203,215 ЦК України, ст.3,15,60, 159, 212, 214,215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договорів недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м.Києва через Шевченківський районний суд м.Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н.Г.Притула