Справа №591/7531/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/187/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Семеній Л. І.

за участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства « ОСОБА_6 ОСОБА_7 », ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, орган опіки та піклування Служба в справах дітей Сумської міської ради, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_10 про визнання договір іпотеки недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2015 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_7 звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом про визнання недійсним договору іпотеки від 21 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_8 та Відкритим акціонерним товариством « ОСОБА_6 ОСОБА_7 », правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство « ОСОБА_6 ОСОБА_7 » ( далі ПАТ ). Свої вимоги мотивував тим, що згідно з вказаним договором, в іпотеку було передано без згоди органу опіки та піклування квартиру №8 по вул. Кірова ( нова назва ОСОБА_11 ), буд. 134 в м. Суми, право користування якою мала онука іпотекодавця - позивачка ОСОБА_4, яка була на той час неповнолітньою.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував, що на момент укладення спірного договору, малолітня ОСОБА_4 разом з батьками поживала у вищевказаній квартирі. Вважає, що судом не взято до уваги правові позиції Верховного Суду України викладені в постанові від 01 липня 2015 року за наслідками розгляду справи №6-396цс15 та від 16 вересня 2015 року по справі №392цс15. Окрім того зазначає, що місцем судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідків.

Заслухавши пояснення апелянта та іншого представника позивачки - ОСОБА_7, які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення представника ПАТ проти її задоволення, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільних справ Зарічного районного суду м. Суми №2-873/12 та №591/10894/13-ц ( провадження №2/591/334/14 ), перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 народилася 03.04.1998 року, її батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_5 ( а.с. 9 ).

Батько позивача ОСОБА_9 з 25 квітня 2000 року зареєстрований за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_1 ( нова назва вул. ОСОБА_11 )АДРЕСА_1.

21 березня 2007 року між ОСОБА_8 та ПАТ було укладено договір іпотеки ( а.с. 7-8 ), згідно умов якого ОСОБА_8 в рахунок забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором від 19 березня 2007 року передано квартиру №8, загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 44,0 кв.м., що знаходиться за адресою : м. Суми, вул. Кірова, 134, яка належить їй на праві приватної власності.

23 жовтня 2007 року до вказаного договору іпотеки сторонами були внесені зміни ( а.с. 8 ).

Іпотекодавець ОСОБА_8 була одноособовим власником спірної квартири.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 грудня 2010 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги ПАТ задоволено, стягнуто з ОСОБА_8 за рахунок заставного майна вищевказаної квартири, заборгованості за кредитним договором в сумі 444194 грн. 11 коп. ( а.с. 35-36 ).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з не доведеності позивачем того, що на момент укладення спірного договору іпотеки були порушені її майнові або житлові права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону, при цьому, виходить з наступного.

У пункті 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » від 30 березня 2012 року №5 розяснено, що згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

У звязку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За наслідками розгляду справ №6-214цс15 ( постанова від 16.12.2015 року ) та №6-1055цс15 ( постанова від 27.01.2016 року ) Верховний Суд України сформулював наступну правовому позицію.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року №2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору зясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Окрім того, Верховний Суд України за результатами розгляду справи №6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Положення Законів України «Про охорону дитинства» та «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» щодо необхідності погодження з органом передачу в іпотеку нерухомого майна, право користування яким на час укладення договору іпотеки мали діти поширюють свою дію і на відносини баби та онуки.

Відповідно до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів ) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання.

З довідки КП « Сумитеплоцентраль « ( а.с. 164 ) вбачається, що з часу народження по 28.01.2009 року ( в т.ч. і на момент укладення договору іпотеки ) позивачка разом із матір»ю ОСОБА_5 та бабою ОСОБА_12 була зареєстрована за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2.

Окрім того, як вбачається із свідоцтва про право власності на житло від 24.11.2000 року колегією суддів, позивачка з 2000 року є і співвласником вказаної квартири.

Колегію суддів були досліджені також і матеріали цивільної справи Зарічного районного суду м. Суми №2-873/12 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу. В позовній заяві, поданій до суду 25.01.2012 року, ОСОБА_5 вказала свою адресу як АДРЕСА_2, зазначала, що донька і після розірвання шлюбу залишиться проживати з нею ( а.с. 180-181 ).

При прослуховуванні звукозапису судового засідання по даній справі за слів позивачки ОСОБА_5 встановлено, що сторони більше 3 років мешкають окремо, дитина мешкає як у матері, так і у батька, оскільки навчається в школі, що розташована в сусідньому зі спірним помешканням будинку - вул. Герасима Кондратьєва, буд. 134 ( а.с. 69 ).

За змістом ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону.

Проте, як на час укладення договору іпотеки, так і на час розгляду справи в суді, іпотекодавець ОСОБА_8 проживала за іншою адресою : АДРЕСА_3 ( а.с. 69 ). Дана обставина позивачкою не заперечується.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

При укладенні договору іпотеки ОСОБА_8 вказала про відсутність прав третіх осіб на предмет іпотеки ( п. 2.1.1 договору а.с. 138 ), а також надала довідку про реєстрацію по спірній квартири, з якої вбачається, що в житловому приміщенні були зареєстровані лише ОСОБА_9 ( батько позивачки ) та ОСОБА_13 ( а.с. 153 ).

ОСОБА_9 та ОСОБА_13, в свою чергу, надали нотаріусу також і заяву, в якій вказували, що їм відомо про передачу спірної квартири в іпотеку, зобов»язувалися у разі звернення стягнення на квартиру знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру ( а.с. 153 ). Отже, ані вказані особи, ані іпотекодавець не вказували про наявність інших користувачів спірного приміщення.

Нотаріусом, відповідно до положень законодавства України про нотаріат, також перевірялась наявність прав неповнолітніх на користування квартирою ( а.с. 120, 137-160 ).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що у справі відсутні будь-які докази, які б підтверджували те, що іпотекодавець ОСОБА_8 вважала позивачку членом своєї сім»ї, вела з нею спільне господарство та визнавала за позивачкою самостійне право на користування спірним житловим приміщенням.

З урахуванням цього, колегія суддів критично відноситься до наданих стороною позивача доказів щодо проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Зокрема, свідкам ОСОБА_14Б та ОСОБА_15 не відомо про власника спірної квартири, наявність у позивачки іншого житла на праві власності, реєстрацію у ньому. Свідки лише припускають, що позивачка мала лише одне місце проживання.

Запис в історії розвитку дитини про її місце проживання ( а.с. 70 ) зроблено зі слів родичів дитини у не значений період часу. Вказаний запис, а також довідка КУ ССШ №1 ( а.с. 69 ) не свідчать про те, що саме на час укладення договору іпотеки позивачка набула право користування спірною квартирою та проживала в ньому постійно. Як зазначалося вище, позивачка була зареєстрована разом із своєю матір»ю та мала на праві власності інше житло в м. Суми.

Представник позивачки посилається також на додатки до звітів про незалежну оцінку вартості об»єкту нерухомості за 2007 рік ( а.с. 165-166 ) види житлових приміщень. Проте, на даний час, достеменно стверджувати, що саме позивачці належать зображені на видах дитячі іграшки неможливо. За обставинами справи не виключається відвідування позивачкою спірної квартири, проте ці зображення не доводять факт постійного проживання в житловому приміщенні на момент укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведені обставини, а також на правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи №6-384цс15, колегія суддів вважає, що обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - ПАТ під час укладення іпотечного договору не встановлено, тому відсутні підстави для задоволення позову про визнання іпотечного договору недійсним, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді