АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, до ОСОБА_28, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_7, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль», Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Наталія Юріївна, про визнання права власності на квартиру,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/13287/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк» (далі по тексту - ПАТ «Креді Агріколь Банк»), Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль» (далі по тексту - ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль»), Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі по тексту - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк»), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Н.Ю., про визнання права власності на квартиру.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що кошти на придбання спірної квартири були залучені ОСОБА_2 у повному обсязі та сплачені нею при укладенні договору купівлі-продажу квартири особисто готівкою. ОСОБА_2 безпосередньо приймала участь у ремонті квартири, оздобленні та утримує її по теперішній час, а тому, виходячи із розміру коштів, які були внесені на придбання квартири, вона є власником спірної квартири.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_15 в інтересах ПАТ «Креді Агріколь Банк» проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вважали, що спір судом вирішений правильно.

В судове засідання особисто ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_16, представники ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль», ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Н.Ю. не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_6 забезпечила явку в судове засідання свого уповноваженого представника. ОСОБА_2 подала заяву про відкладення розгляду справи в зв'язку із зайнятістю її представника, проте, належних доказів на підтвердження вказаної обставини суду надано не було, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, що не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_17 (т.1, а.с.25).

08 грудня 2000 року між ОСОБА_18 та ОСОБА_17, від імені якого діяла ОСОБА_2 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенком В.М. 30 листопада 2000 року за №3027, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 4595 (т.1, а.с.28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_17 помер (т.1, а.с.25).

В листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання спадкоємцем першої черги та визнання права власності на частину квартиру, в якому просила: встановити факт проживання ОСОБА_17 з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнати за нею право власності на 519/1000 часток квартири АДРЕСА_1, визнати її спадкоємцем першої черги за померлим ОСОБА_17 (т.1, а.с.2-4).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартиру виділено в самостійне провадження (т.1, а.с.1).

У грудні 2015 року ОСОБА_2 подано заяву про зміну предмету позову (т.1, а.с.245-248). Свої позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну предмету позову ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що з липня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року вона проживала разом з ОСОБА_17 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та мали спільну дитину ОСОБА_3 08 грудня 2000 року від імені ОСОБА_3 вона придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири. Зазначала, що оформлення права власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_3 було необхідним у зв'язку з тим, що на час укладення договору купівлі-продажу вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_21, а тому придбана спірна квартира могла бути в подальшому визнана спільним майном подружжя. Спірна квартира була придбана за її власні кошти, які вона позичила у ОСОБА_22, окрім того, сааме, вона, ОСОБА_2, займалась пошуком квартири та оформленням права власності, робила в спірній квартирі ремонт та несла витрати по її утриманню, відтак, саме вона є власником квартири АДРЕСА_1.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, допитавши свідків ОСОБА_23, ОСОБА_22, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 86 ЦК Української РСР, норми якого підлягають застосуванню до спірних правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів (ст. 227 ЦК Української РСР).

Відповідно до ст. 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Статтею 12 Закону України «Про власність» визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

За ст. 13 Закону України «Про власність» об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2000 року ні ким не заперечується, не оспорюється, у встановленому законом порядку недійсним не визнаний та є законною підставою набуття у власність спірної квартири ОСОБА_17

За ст. 374 ЦК Української РСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Договір позики на суму понад п'ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (ст. 375 ЦК Української РСР).

Згідно вимог ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі с підставою для визнання його недійсним лише у разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема, статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Необхідно звернути увагу суддів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

До спірних правовідносин підлягає застосуванню ЦК Української РСР, який містив аналогічні норми права, а саме статтю 376 ЦК та статтю 414 ЦК відповідно.

В обґрунтування заявлених позовних вимог про визнання права власності на квартиру ОСОБА_2 посилалась на те, що кошти, за які придбана квартира, були отримані нею за договором позики в грудні 2000 року від ОСОБА_22, який був допитаний судом в якості свідка.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв в якості належного та допустимого доказу показання свідка ОСОБА_22, оскільки чинним законодавством не передбачено доведення факту вчинення правочину та його виконання свідченням свідків, правильно застосувавши при цьому ст.59 ЦПК України та роз'яснення, які містяться в п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

Таким чином, в порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, ОСОБА_2 не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження сплати власних коштів при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Більш того, в первісній позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що частину коштів на придбання та оздоблення спірної квартири їй надали її батьки - ОСОБА_24 та ОСОБА_25, які мешкають в Республіці Білорусь, та які привезла їй рідна сестра ОСОБА_26, а тому, на придбання спірної квартири ОСОБА_2 було особисто витрачено 15 000,00 грн., іншу невистачаючу частину коштів було надано ОСОБА_17

Також колегія суддів враховує і ту обставину, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22 жовтня 2014 року було встановлено відсутність факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_17 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення у даній справі та не потребує доказування, а тому посилання ОСОБА_2 на вказану обставину, як на підставу заявленого позову є безпідставним.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Врахувавши, що договір купівлі-продажу від 08 грудня 2000 року було укладено між ОСОБА_18 та ОСОБА_17, ОСОБА_2 не надала доказів сплати власних коштів за спірну квартиру, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль