АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 листопада 2015р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановила:

у серпні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача невиплаченої йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2009р. по дату ухвалення рішення суду з розрахунку його посадового окладу, який становив 2100грн. на місяць, зменшивши її на суму 1625грн. 45коп., яка стягнута рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013р., з врахуванням інфляційних знецінень на всю суму боргу за весь період.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 12 лютого 2004р. працював у відповідача на різних посадах, а з 1 березня 2007р. на посаді провідного економіста з окладом 2100грн. на місяць. 26 жовтня 2009р. відповідно до наказу відповідача № 79 його було відсторонено від роботи. Даний наказ був оскаржений до суду і рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2011р. визнаний недійсним.

Позивач стверджував, що у зв'язку із систематичним невиконанням відповідачем умов колективного та трудового договорів, норм Закону України «Про оплату праці» та «Про відпустки», 27 жовтня 2009р. він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням. Проте, у порушення вимог ст. 38 КЗпП України наказ про його звільнення було видано тільки 20 листопада 2009р., однак остаточного розрахунку з ним проведено не було, а трудову книжку було видано тільки 29 січня 2010р.

Позивач зазначав, що звернувся до суду із позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористану відпустку. Проте, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2013р., його позов був задоволений частково, а саме у сумі 1625грн. 45коп. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 26 жовтня по 20 листопада 2009р., що на думку позивача, не відповідає нормам КЗпП України та рішенню Конституційного суду України від 15 жовтня 2013р.

Рішенням суду від 3 листопада 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/474/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
рішення про задоволення позовних вимог.

- 2 -

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, не врахування тієї обставини, що підставою для відмови у задоволенні його аналогічного позову було порушенням ним строку звернення до суду, що суперечить положенням ст. 233 КЗпП України та рішенню Конституційного суду України від 15 жовтня 2013р., а також суд не врахував, що у день звільнення йому не була видана трудова книжка та не проведено повний розрахунок.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.40, 44 т.2), двічі свого представника у судове засідання не направив, подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 12 лютого 2004р. позивач працював у відповідача на різних посадах, а з 1 березня 2007р. на посаді провідного економіста 1 категорії відділення № 1 філії.

На підставі наказу директора філії АТ «Імексбанк» № 79-к від 26 жовтня 2009р. позивача було відсторонено від роботи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 6 жовтня 2011р. наказ № 79-к від 26 жовтня 2009р. Київської філії Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» визнано таким, що не відповідає вимогам ст. 46 КЗпП України.

Наказом № 105-к від 20 листопада 2009р. філії АТ «Імексбанк» у м. Києві позивача звільнено із займаної посади з 20 листопада 2009р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, з виплатою компенсації за невикористану відпустку терміном 60 календарних днів.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013р. позов ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Імексбанк» на користь ОСОБА_1 1625,45грн. середньої заробітної пати за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач вже звертався до суду із аналогічним позовом, який був частково задоволений, а твердження позивача про те, що його посадовий оклад становив 2100грн. на місяць свого підтвердження не знайшли.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК зумовлена неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Як встановлено судом, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013р., яке набрало законної сили, вирішувалося питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача у зв'язку із його відстороненням від роботи з 26 жовтня 2009р. по дату ухвалення судового рішення та невиплати компенсації за 78 днів невикористаної відпустки. Також з тексту ухвали колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2013р. вбачається, що предметом судового розгляду були і вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

- 3 -

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач виклав фактичні обставини справи, які є аналогічним тим, які вже були предметом судового розгляду, заявив такі ж позовні вимоги та їх підстави, доповнивши, що не погоджується з попереднім рішенням суду, оскільки воно, на його думку, не відповідає нормам трудового законодавства та рішенню Конституційного суду України від 15 жовтня 2013р. Також позивач зазначав, що суд безпідставно вказав у судовому рішенні про пропуск ним строку звернення до суду з даними позовними вимогами.

За змістом пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору.

Отже, позивач звернувся до суду з тотожним позовом, який вже був предметом судового розгляду і з приводу якого вже було ухвалено рішення суду.

Посилання позивача на неправильність застосування судом норм матеріального права та визначення суми, з якої необхідно обраховувати середній заробіток, не є іншою підставою позовних вимог і не може бути підставою для повторного розгляду тотожного позову, а може бути підставою для оскарження рішення суду у апеляційному або касаційному порядку.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було враховано, що при звільненні позивача з ним не було проведено повного розрахунку та не видано трудову книжку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивачем не були заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, не зазначено, які саме суми не були йому виплачені при звільненні і з чого вони складаються, а вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки у видачі трудової книжки вже були предметом судового розгляду, про що і зазначено у рішенні суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно розглянув даний позов повторно та ухвалив судове рішення, чим порушив норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Оскільки судом вже розглядався тотожний позов ОСОБА_1, рішення набрало законної сили, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст.205, 303, 307, 310, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 листопада 2015р. скасувати, провадження за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: