Справа № 362/2267/15-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/477/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 16.02.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

16 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2015 року позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заявлені вимоги мотивував тим, що 17 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано в кредит 77500 доларів для придбання земельної ділянки строком до 16 липня 2027 року під 14,5 % річних. Також в забезпечення виконання зобовязань позичальника по кредитному договору між банком та ОСОБА_2 17 липня 2007 року було укладено іпотечний договір, яким зазначена земельна ділянка передана в іпотеку. Позичальник скористався кредитними ресурсами та свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, в звязку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості та задоволення вимог кредитора з позичальника. 14 грудня 2010 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість в сумі 871464,52 грн., яке набрало законної сили 12 липня 2011 року, однак виконано не було. Станом на 26 листопада 2014 року заборгованість за кредитним договором складає 4490155,18 грн., відтак банк отримав право звернення на предмет іпотеки.

Просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 в сумі 4490155,18 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на земельну ділянку пл. 0,2500 га. по вул. Ірпінська в с. Дзвінкове Васильківського району для будівництва та обслуговування житлового будинку, за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року позов частково задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 3103551,52 грн. шляхом визнання права власності за позивачем на земельну ділянку, що знаходяться за адресою вул. Ірпінська в с. Дзвінкове Васильківського району, вирішено питання про стягнення судових витрати.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у даній сумі, постановити нове рішення, яким задовольнити позов частково, звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 1135145,15 грн. шляхом визнання за позивачем права власності на земельну ділянку. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що рішенням суду стягнуто в тому числі 151946,39 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту, а оскільки виконавчий лист на даний час є не виконаним, зобовязання з боку відповідача також не виконане, то є підстави вважати, що подвійне нарахування пені за користування кредитними коштами є недопустимим, так як порушує принцип добросовісності і справедливості. Розмір пені є значним по відношенню до простроченої суми боргу, що не неприпустимим. Крім того, в наданому суду розрахунку заборгованості не вказано, яка саме відсоткова ставка застосована під час нарахування пені за прострочення заборгованості по кредиту, відсоткам, чи погашалося кредитне тіло тими платежами, що сплачував апелянт, чи тільки штрафні санкції. Також судом не враховано заперечення відповідача щодо зменшення суми заборгованості по пені.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 07-07-Из/01, за умовами якого банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 77500 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,5 % річних та відкриває позичальнику для обліку наданих кредитних ресурсів позичковий рахунок. Кредитні ресурси використовуються для придбання земельної ділянки пл. 0,25 га. у с. Дзвінкове Васильківського району Київської області по вул. Ірпінська, якій присвоєно кадастровий номер :01:025:0005, цільове призначення якої для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно п. 3.2 договору позичальник зобовязується щомісяця в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредитних ресурсах у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого становить 1004,40 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами.

Згідно п. 3.4 договору банк має право вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів та неустойки відповідно до умов цього договору у випадку, коли позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди.

Згідно п. 6.1 кредитного договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором.

17 липня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, що стане власністю в майбутньому, а саме земельну ділянку по вул. Ірпінська, с. Дзвінкове Васильківського району Київської області пл. 0,2500 га. із цільовим призначенням для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:025:0005.

Згідно п. 12.3.1 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2011 року, стягнуто із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 871464,52 грн.

30 січня 2015 року дружина ОСОБА_2 отримала направлену поштою вимогу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про сплату заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк та попереджено про можливе ініціювання звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, станом на 26 листопада 2014 року за кредитним договором № 07-07-Из/01 від 17 липня 2007 року із 17 липня 2007 року утворилася заборгованість в розмірі 4490155,18 грн., яка складається із суми строкової заборгованості по основному боргу кредиту 70602,96 долари США, що еквівалентно 1057145,18 грн., суми простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 5209,34 долари США, що еквівалентно 77999,97 грн., сума строкової заборгованості за відсотками 793,92 долари США, що еквівалентно 11887,44 грн., сума простроченої заборгованості за відсотками 60065,98 долари США, що еквівалентно 899373,93 грн., пені за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам 2443748,66 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. ст. 575, 589 ЦК України, іпотека є окремим видом застави. У разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Оскільки за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_2, забезпеченим укладеним із ним же іпотечним договором, утворилася заборгованість 4490155,18 грн. внаслідок порушення умов кредитного договору, у позивача виникло право захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості.

Розмір заборгованості доводами апеляційної скарги не спростований, будь-якого альтернативного розрахунку заборгованості відповідачем надано не було, клопотань про призначення експертизи для перевірки правильності розрахунку відповідачем в суді першої інстанції не заявлялось, наданий позивачем розрахунок є чітким, зрозумілим і приймається колегією суддів за достовірний.

Доводи апеляційної скарги, що п. 6.1 кредитного договору щодо встановлення пені в розмірі 1 % від простроченої суми заборгованості суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин і не встановлення періоду, за який позикодавець має право нарахувати пеню, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем умови кредитного договору не оспорювались, правочин в силу вимог ст. 204 ЦК України вважається правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий лист про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на даний час не є виконаним і тому є підстави вважати, що подвійне нарахування пені за користування кредитними коштами є недопустимим.

Такі доводи суперечать п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, згідно із якою право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Не можна також погодитися із доводами апелянта щодо необхідності зменшення розміру пені згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Відповідачем не наведено жодних обставин, які мають істотне значення, оскільки сам по собі значний розмір пені по відношенню до простроченої суми боргу не може вважатися підставою для зменшення суми пені.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства про вирішення спорів, що випливають із кредитних правовідносин», при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Однак рішення суду першої інстанції всупереч вимогам статей 212 - 215 ЦПК України в даній справі не містить мотивів, з яких суд дійшов висновків щодо співмірності вартості предмету іпотеки, на який звернуто стягнення, із розміром заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності.

Разом із тим суд першої інстанції прийняв рішення про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності на нього за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Так, суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки, визначену відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки на момент проведення державної реєстрації права власності суперечить вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 37, 39 Закону України «Про іпотеку» колегія суддів приходять до висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ст. 37 цього Закону.

Представнику позивача під час апеляційного розгляду справи відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України розяснювалася необхідність визначення ціну предмету іпотеки відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», для чого в судовому засіданні оголошувалася перерва, однак представник позивача вважала, що оскільки відповідач під час розгляду справи не заперечував проти розміру вартості предмету іпотеки, що визначена в іпотечному договорі, не звертався до банку з пропозицією внести зміни в іпотечний договір щодо визначення такої вартості, та не заявляв жодних клопотань про проведення відповідної судової експертизи, ціна предмета іпотеки відповідає тій, що встановлена в договорі.

Однак такі доводи суперечать вимогам 37, 39 Закону України «Про іпотеку», відтак враховуючи, що без зазначення ціни предмету іпотеки задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб є неможливим, при цьому позивач не скористався наданою йому можливістю і не надав доказів такої ціни, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки без зазначення відомостей, передбачених Законом України «Про іпотеку», є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги щодо цієї частини рішення відсутні, однак відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачем не доведено всіх обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме не визначено ціни предмету іпотеки відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку», позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у заявлений позивачем спосіб не підлягають до задоволення.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» в задоволенні позову до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагєєв В.О.

ОСОБА_5