УХВАЛА

15 лютого 2016 року Приморський районний суд міста Одеса

у складі: головуючого судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу; та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у вигляді розписки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу у розмірі 438 481,87 грн., з яких: 410 913,27 грн. сума основного боргу, 36358,60 грн. 3% річних. Мотивуючи свої позовні тим, що 15.02.2012 року відповідач взяв у нього в борг грошову суму у розмірі 19 000 доларів США, та зобовязався поверну борг до 30.05.2012 року, але до теперішнього часу відповідач так і не повернув йому борг.

28.08.2015 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики у вигляді розписки недійсним.

11.02.2016 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить витребувати відомості щодо нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та накласти арешт на нерухоме майно відповідача згідно відповіді з реєстру.

Крім того, позивач просить накласти арешт на рухоме майно ОСОБА_2, а саме:

-на BMW 525TDS, д/н А3868ОЯ, 1992 року виг.;

-JEEP Grand Cherokee, д/н 57492ОЕ, 1994 р.виг.

В обґрунтування вимог клопотання позивач вказує, що на цей час відповідач уникає з ним зустрічі у добровільному порядку віддавати борг не бажає, не дивлячись на те, що минуло багато часу з дати виконання зобовязання, з 30.05.2012 року, сума боргу для нього є дуже значною, оскільки він не працює. Відповідач має можливість виїхати за межі України, так як у нього там проживає син. Все це свідчить про те, що відповідач бажає уникнути повернення боргу, що зробить виконання рішення суду неможливим, у звязку з чим просить задовольнити його заяву.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи в межах заявленого клопотання, суд прийшов до наступного.

Відповідно ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обовязковим до виконання на всій території України.

Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного звязку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Як зазначається Пленумом Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22 грудня 2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, суд виходить з того, що з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду справи, суд може забезпечити позов наприклад, накласти арешт на майно, заборонити вчиняти певні дії, заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передати спірне майно на зберігання третій особі.

Проаналізувавши зміст позовних вимог ОСОБА_1, розглянувши заяву про забезпечення позову, виходячи із співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам і відповідності видів забезпечення позову позовним вимогам, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково, а саме в частині накладення арешту на рухоме майно ОСОБА_2.

Керуючись ст..ст.151-153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Накласти арешт на рухоме майно, яке зареєстроване на імя ОСОБА_3, а саме на:

- BMW 525TDS, д/н А3868ОЯ, 1992 року виг.;

-JEEP Grand Cherokee, д/н 57492ОЕ, 1994 р.виг.

Копію ухвали суду для виконання направити до УДАІ ГУМВС України в Одеській області (65114, м. Одеса, вул. Ак.Корольова, 5).

Ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню, але може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Приморського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом пяти днів.

Оскарження ухвали суду про забезпечення позову не зупиняє її дії.

Суддя Н.А. Ільченко

15.02.2016