АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2403/16 Головуючий 1 інст. - Ольховський Є.Б.
Категорія: спори про право власності
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого, судді - Кіся П.В.,

суддів: - Кіпенко І.С.,

- Шаповал Н.М.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом і просив: встановити факт проживання однією сім'єю всіх зареєстрованих у житловому будинку № АДРЕСА_1; визнати вказаний житловий будинок з відповідними надвірними спорудами об'єктом сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4; припинити право власності в цілому ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 24.12.2011 року набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1 після смерті свого батька. На момент отримання відповідачем права власності, спірний будинок знаходився у занедбаному стані, потребував капітального ремонту. Родина ОСОБА_4 та родина ОСОБА_3 пов'язані родинними стосунками і на початку 2012 року між ними було досягнуто домовленість здійснити ремонт у спірному будинку та разом в ньому жити, після чого за згодою відповідача в ньому були зареєстровані всі члени сім'ї позивача. Сторонами спільно на протязі 2012 - 2014 років було здійснено капітальний ремонт будинку. Відповідач також приймав посильну участь у ремонті будинку власною працею, а також грошовими коштами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Суд вирішив встановити факт, що зареєстровані у житловому будинку № АДРЕСА_1 проживали однією сім'єю з лютого 2012 року, а також вирішив визнати вказаний житловий будинок з відповідними надвірними спорудами, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, припинивши за ОСОБА_3 право власності одноособово на зазначене домоволодіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує, що спірний будинок є його родинним будинком, який він отримав у спадщину від своїх батьків, що він проживає разом зі своєю дружиною, що вони є людьми похилого віку, пенсіонерами. Дійсно він мав намір продати будинок та купити інше житло, менше ніж спірне. В той час, коли висловив свій намір продати будинок, за проханням племінниці дружини у якості квартирантів взяли проживати в травні 2012 р. ОСОБА_4, надав йому згоду для тимчасового проживання з сім'єю в будинку АДРЕСА_1. Дійсно, 15 лютого 2014 року він уповноважив ОСОБА_4 підготувати документи для відчуження зазначеного будинку, а також представляти інтереси щодо обслуговування цього нерухомого майна. Все це було обумовлено тим, що йому за станом здоров'я було важко пересуватися після операції, вони жили в селі. Цією обставиною скористався ОСОБА_4, який, маючи доступ до документів на будинок, заволодів ними і утримує у себе поза його волею по теперішній час.

Вказує, що ОСОБА_5 за проживання в будинку орендної плати не платив, пояснюючи це тим, що він робить ремонт, хоча дії по ремонту з ним, як власником, не узгоджувалися., що будівельні роботи погіршили стан будинку, а обсяг цих робіт незначний, що спірний будинок перебував в житловому стані та не потребував особливого ремонту.

Вважає, що суд безпідставно вгледів в діях сторін створення соціальної групи з ознаками сім'ї, оскільки у нього не було сімейних стосунків з ОСОБА_4 і вони не об'єднувалися в одну сім'ю. Позивачем не надано доказів, що вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

ОСОБА_4 не був власником будинку та земельної ділянки, письмової згоди на проведення робіт він ОСОБА_4 не надавав. Відповідно до ст.376 ЦК України право власності на самочинне будівництво виникає тільки у власника, та за його згодою.

Також апелянт вказує, що рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14 серпня 2015 року по справі №642/5537/15 вже було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_4 до нього про стягнення грошових коштів в сумі 295 939,69 грн. в рахунок зробленого ним капітального ремонту спірного житлового будинку у зв'язку з недостатністю доказів. Це рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015р. залишено без змін.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційній скарзі доводи.

Позивач ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав і просив відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим, а доводи ОСОБА_3 безпідставними.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, а сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не заперечується, що відповідач ОСОБА_3 1942 року народження, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 24 грудня 2011 року державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори, є спадкоємцем зазначеного у заповіті майна його батька ОСОБА_7, 1918 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Спадщина складається з житлових будинків з прибудовами: літ. «А-1» житловою площею 39,9 м.кв., загальною площею 76,1 м.кв.; літ. «Б-1» житловою площею 10,5 м.кв., загальною площею 33,5 м.кв., а також надвірних будівель при цих житлових будинках - сараю літ.«Г», літнього душу літ.«М», огорожі №1,2,3,4,6, дворового водопроводу №5, замощення 1. (а.с.6).

Право власності ОСОБА_3 на вказане спадкове нерухоме майно зареєстровано комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29 грудня 2011 року. (а.с.7).

Відповідач ОСОБА_3 не заперечував той факт, що у лютому місці 2012 року з його дозволу в належному йому будинку були зареєстровані позивач ОСОБА_4, його дружина ОСОБА_8 і донька ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, а з 25.08.2013 року їх новонароджений син ОСОБА_10

Згідно наданого суду позивачем ОСОБА_4 примірника договору «Про намір укласти договір довічного утримання (догляд)» від 01 лютого 2012 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали не посвідчений нотаріусом договір, в якому зазначили, що предметом цього договору є намір сторін укласти договір довічного утримання з належним оформленням документів, які необхідні для нотаріального укладення договору довічного утримання до 01 лютого 2015 року. (а.с.9-12).

15 лютого 2014 року ОСОБА_3 надав посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Гаражною І.П. довіреність ОСОБА_4 строком на три роки, якою уповноважив ОСОБА_4 зареєструвати на його (довірителя) ім'я право власності на належний йому житловий будинок за №15 з господарськими будівлями та спорудами, підготувати документи для відчуження вказаного будинку та представляти його інтереси щодо обслуговування нерухомого вказаного майна (а.с.24).

На протязі 2012-2014 років за погодженням сторони здійснили низку будівельно-монтажних та інших робіт в спірному домоволодінні, забезпечивши газопостачання, мережі електропостачання, збудувавши бетонне відмощення навколо будинку, реконструкцію даху, підлоги.

Однак у подальшому між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 виник конфлікт, причиною якого, як стверджує ОСОБА_4, є відмова ОСОБА_3 від виконання раніше взятих зобов'язань.

Ухвалюючи рішення 19 лютого 2016 року про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім'єю з лютого 2012 року усіх осіб, зареєстрованих у житловому будинку АДРЕСА_1, а також визнав вказаний житловий будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_3, відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України як майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, до складу якої відніс ОСОБА_3 з його дружиною і ОСОБА_12 з його дружиною та двома малолітніми дітьми. При цьому суд виходив з того, що сторони вели спільне господарство, застосовували спільну працю та загальні зусилля щодо створення спільної власності у вигляді нового, або поліпшення житлового будинку, який, згідно висновку ТОВ «Лекстатус груп» та технічного висновку ПП «Спецстройпроект», на 80% збільшився у своїй вартості, тобто фактично став новим.

Однак з таким рішенням колегія суддів погодитися не може у зв'язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Дійсно, як зазначив суд в рішенні і не заперечують сторони, ОСОБА_4 зі згоди ОСОБА_3 поселився у разом з дружиною і малолітньою дочкою та зареєстрував у лютому 2012 року місце проживання в належному ОСОБА_3 на праві приватної власності будинку по АДРЕСА_1, в якому протягом 2012-2014 р.р. здійснив низку будівельно-ремонтних і монтажних робіт, збільшивши його вартість.

Проте зазначені обставини не є підставою набуття права спільної сумісної власності, в тому числі і в порядку, передбаченому частиною 4 статті 368 ЦК України, на яку посилався суд ухвалюючи рішення.

Згідно ст.338 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Позивачем ОСОБА_4 не надано, а матеріали справи не містять належним доказів укладення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору про спільну сумісну діяльність з метою набуття права спільної сумісної власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції помилково, опираючись на надані позивачем довіреність, договір про наміри у майбутньому укласти посвідчений нотаріусом договір довічного утримання та покази свідків, дійшов до висновку про те, що усі зареєстровані в спірному будинку особи з лютого 2012 року проживали однією сім'єю, а відтак, внаслідок спільної праці та вкладення спільних коштів і зусиль на реконструкцію будинку створили спільну сумісну власність у розумінні ч.4 ст.368 ЦК України.

Згідно ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'ю створюють на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять належним та допустимих доказів, які б давали підставу дійти до висновку, що подружжя ОСОБА_3, 1942 року народження і ОСОБА_13, 1941 року народження, та подружжя ОСОБА_4, 1982 р.н. і ОСОБА_8, 1985р.н., з лютого 2012 року по 2014 рік проживали однією сім'єю в розумінні цього осередку суспільства відповідно до визначення, яке міститься в статті 3 СК України.

Позивачем ОСОБА_4 не надано, а матеріали справи не містять доказів щодо розміру витрачених кожною із сторін коштів, спрямованих на створення спільної сумісної власності, їх джерел.

Крім того, поза увагою суду залишилась та обставина, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) згідно ст.331 ЦК України виникає з моменту завершення будівництва та його прийняття в експлуатацію.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Також поза увагою суду залишилась та обставина, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів у сумі 295 939 грн. в рахунок зробленого ним капітального ремонту житлового будинку з надвірними будівлями, але рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 14 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.11.2015 року, у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Вказана обставина суперечить доводам позивача по даній справі в тій частині, що сторони проживали однією сім'єю, мали взаємні права та обов'язки, були об'єднані спільним побутом та спільною метою створення сумісного нерухомого майна.

Дійсно, як вбачається з наданих позивачем доказів та опосередкованих даних, які містяться в письмових запереченнях відповідача на позов, ОСОБА_3, скориставшись довірою ОСОБА_4, використав його працю та його кошти з метою ремонту занедбаного будинку та надвірних будівель, реконструкції, монтажних, будівельних робіт, а після цього ухилився від укладення договору довічного утримання та відчуження будинку на користь ОСОБА_4 у інший спосіб.

Однак ці обставини не є підставою для ухвалення судового рішення про набуття таким чином ОСОБА_4 права спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст.303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.2-4 ст.309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2016 року скасувати і ухвалити нове по суті позовних вимог.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.С. Кіпенко

Н.М. Шаповал