справа № 208/315/16-ц
№ провадження 2/208/1152/16
12 травня 2016 р. м. Дніпродзержинськ
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:
головуючого, судді Івченко Т.П.,
при секретарі Трусовій А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку, передбаченому ч.2 ст.197 ЦПК України цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення боргу за договором позики», -
Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь:
1. 7000 (сім тисяч ) гривень 00 копійок - суму боргу за договором позики від 21.12.2014 року;
2. 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок - 5% річних;
3. 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок - судові витрати.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, в грудні 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір грошової позики. При укладенні договору ним було передано відповідачу ОСОБА_2 7000 (сім тисяч ) гривень 00 копійок під розписку, на власні потреби. Строк повернення позики сторонами не було визначено.
Крім того, на підставі ст.625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача 5% річних від простроченої суми, яка складається: 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, та, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності - суду не надала, що дозволило суду визнати її неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, на підставі ст. 224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положення ст.ст.526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом в ході розгляду справи, на підтвердження укладення договору позики та його умов позивач надав суду: розписка про отримання грошових коштів від 21.12.2014 року, згідно якої, відповідач ОСОБА_2, отримала від позивача ОСОБА_1 7000 (сім тисяч) гривень 00 копійок під 5% у місяць, які зобов'язалася повернути позивачу. (а.с.7).
Зазначену суму коштів, отриману від позивача, відповідач не повернув, про що свідчить розписка, наявна у позивача.
Відповідно до ст.1050 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Письмових заперечень, а також будь-яких доказів тому, що сума боргу була повернута позивачу, відповідач суду не надав.
Встановивши, таким чином, в ході розгляду справи, що, на час звернення позивача до суду із позовом відповідач не повернув позивачу запозичені відповідачем кошти у розмірі 7000 (сім тисяч ) гривень 00 копійок - суму боргу за договором позики від 21.12.2014 року та 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок - 5% річних, на підставі ст.1049 ЦК України позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суму позики у розмірі 7000 (сім тисяч ) гривень 00 копійок - суму боргу за договором позики від 21.12.2014 року та 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок - 5% річних, вважає обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню.
Згідно ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Крім того, на підставі ст.ст.625, 1050 ЦК України, також підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача 5% річних від простроченої суми.
Крім того, відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.
Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язанні за кожен день прострочення виконання.
Згідно ст.547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.
Як вбачається з п.7 вищевказаного договору позики, при його укладанні сторони дійшли згоди, що, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню, яка за домовленістю сторін встановлюється у розмірі 5%.
Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинено у письмовій формі, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 5% є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно п.4 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди.
Як вбачається з матеріалів справи, укладеним між сторонами договором відшкодування моральної шкоди не передбачено. Так само не передбачено Цивільним кодексом України відшкодування моральної шкоди у разі не своєчасного повернення суми боргу за договором позики.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що, дійсно мали місце обставини, якими позивач обгрунтовує свої позовні вимоги, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.
При цьому, задовольняючи позов, суд, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, також вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім, та документально підтверджених судових витрат у розмірі 551,20 гривень.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 5, 10, 60, 212, 215 ЦПК України, ст. 509, 526-527, 626, 629, 631, 1046, 1047, 1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення боргу за договором позики», - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1:
1. 7000 (сім тисяч ) гривень 00 копійок - суму боргу за договором позики від 21.12.2014 року;
2. 4200 (чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок - 5% річних;
3. 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок - судові витрати.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 233 ЦПК України, заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.
Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно до ч. 2 ст. 232 ЦПК України, позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 228 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 228 ЦПК України, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Івченко Т. П.