Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Дніпропетровська міська рада, про стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2006 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулись до суду з указаним позовом.

29 січня 2014 року ОСОБА_6 померла.

З урахуванням уточненої позовної заяви ОСОБА_3 зазначав, що 31 жовтня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав нежитлові будівлі по АДРЕСА_1, позначені на плані літерами: Е-1, Е1-1, О-1, Х-1, Х1-2, Х2-1, х-1. За вказаною адресою на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2003 року ОСОБА_6 набула право власності на приміщення магазину, позначеного на плані АД-1.

Земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти нерухомості, Дніпропетровська міська рада передала ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в оренду.

Позивач зазначив, що відповідно до усної домовленості досягнутої між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, останні домовились провести реконструкцію нерухомого майна та використовувати у подальшому для спільної діяльності, а саме - організації м'ясопереробного цеху по виробництву харчових домішок, сумішей та композицій.

ОСОБА_6 та позивачем були витрачені власні грошові кошти на придбання будівельних матеріалів та оплату ремонтно-будівельних робіт на об'єктах нерухомого майна, в період з лютого 2004 року по травень 2006 року.

Відповідач свої зобов'язання не виконав у повному обсязі, від здійснення спільної діяльності ухилявся, чинив перешкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у користуванні об'єктом нерухомості.

За таких обставин позивач вважав, що відповідач без достатньої правової підстави збагатився за рахунок ОСОБА_6 та ОСОБА_3, а тому просив суд стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість безпідставно отриманого майна у розмірі 737 856 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування вартості безпідставно отриманого майна грошову суму в розмірі 737 856 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру стягнутих з ОСОБА_4 коштів та судового збору, зменшивши розмір стягнутих коштів з 737 856 грн. до 129 687 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач збільшив вартість свого майна через невід'ємні поліпшення нерухомого майна, зроблені за кошти позивача без будь-якої правової підстави, а тому зобов'язаний повернути безпідставно отримане майно останньому.

Змінюючи рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив із того, що матеріалами справи підтверджується витрати позивача з облаштування замощення за адресою розташування як спірних будівель, так і належних їм будівель, а також витрати з купівлі та встановлення бойлеру та накривок на паркан, а тому з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню 50 % вартості замощення, витрат за облаштування бойлера та накривок на паркан.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Судами встановлено, що 31 жовтня 2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбав нежитлові будівлі по АДРЕСА_1, позначені на плані літерами: Е-1, Е1-1, загальною площею 90,9 кв. м; О-1, загальною площею 79,1 кв. м; Х-1, Х1-2, Х2-1,Х3-1, х-1, загальною площею 445,5 кв. м, та зареєстрував в державному реєстрі 03 грудня 2003 року. За даною адресою, 31 жовтня 2003 року ОСОБА_6 придбала за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу об'єкт нерухомості - будівлю магазину, загальною площею 126,1 кв. м, який позначений на плані літерою АД-1, ганок, та зареєструвала в державному реєстрі.

Зазначені об'єкти нерухомого майна були придбані ОСОБА_6 та ОСОБА_4 з метою їх подальшої реконструкції та використання для здійснення господарської діяльності, а саме м'ясопереробного цеху по виробництву харчових домішок, сумішей та композицій. Однак договір у належній формі не був укладений.

З метою подальшого використання об'єкту нерухомого майна та його обслуговування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 уклали з Дніпропетровською міською радою договори оренди земельної ділянки, яка була їм виділена у спільну оренду, за зміненою адресою - АДРЕСА_1, загальною площею 0,3378 га, кожному із них по 50 %, тобто по 0,1689 га, про що свідчать договори оренди від 18 листопада 2004 року та від 17 листопада 2004 року, відповідно. Крім того, кожний із них уклав також окремі договори оренди щодо інших земельних ділянок, так, ОСОБА_4 - на земельну ділянку загальною площею 0,0918 га, ОСОБА_6 - на земельну ділянку загальною площею 0,0248 га.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Магія Смаку» (далі - ТОВ «Магія Смаку»), про визнання права власності на частку у статутному фонді товариства, було встановлено, що 16 листопада 2004 року зареєстровано статут ТОВ «Магія Смаку», засновниками якого виступили ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та ухвалено рішення про визнання за ОСОБА_3 права на 100 % частку у статутному фонді товариства. Згідно статуту юридична адреса місцезнаходження ТОВ «Магія смаку» є АДРЕСА_1.

Відповідно до договору оренди приміщень від 18 листопада 2004 року ОСОБА_4 передав ТОВ «Магія смаку» в тимчасове платне користування нежитлові приміщення, загальною площею 104,31 кв. м, по АДРЕСА_1. Даний договір було підписано сторонами, у тому числі від імені товариства - директором ОСОБА_6

ОСОБА_6, як директор ТОВ «Магія Смаку», 18 листопада 2004 року та 05 квітня 2005 року звернулася до директора НПФ «Укрбудпроект» з приводу виготовлення проектів переобладнання нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 під цех по виробництву харчових добавок. НПФ «Укрбудпроект» підготував проекти та передав їх замовнику, з урахуванням зазначеного вище договору оренди нежитлових приміщень, переданих ОСОБА_4

Згідно технічних паспортів на нерухоме майно, матеріалів інвентарної справи, нежитлові приміщення ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 станом на 2006 рік зазнали суттєвих змін.

Відповідно до висновку експертизи від 22 травня 2013 року, проведеної Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, дійсна ринкова вартість робіт та будівельних матеріалів, що були виконані з будівельних матеріалів позивача у нежитлових приміщеннях: Е-1, Е1-1, О-1, Х-1, Х1-2, Х2-1, по АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську, а також прилеглих до них площ замощення складає 737 856 грн.

Роботи по влаштуванню замощення земельних ділянок по АДРЕСА_1, які згідно висновку експертизи виконані єдиним масивом, оплачені за кошти ОСОБА_6, так само як і купівля бойлеру та накривки на паркан.

Разом з тим, загальна вартість робіт та матеріалів замощення, згідно розділу 18 додатку 1 до висновку експертизи від 22 травня 2013 року, становить 210 860 грн.

Відповідно до висновку судової експертизи вартість бойлеру становить 13 735 грн. та його установка - 622 грн., а всього - 14 357 грн.

Вартість накривок на паркан експертом не визначалась, тому апеляційний суд визначив їх вартість у розмірі 9 900 грн. відповідно до товарного чеку.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте, позивачем не доведено, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем витрачено кошти на облаштування майна відповідача, а не власного майна.

Так, замощення на земельній ділянці належить позивачу, відповідач даний факт не заперечував, а навпаки стверджував, що він ним не користується та не перешкоджає у користуванні ним позивачеві.

Разом з тим, відповідач заперечував, що він надавав згоду на облаштування за спільні кошти земельних ділянок, бойлеру та накривки на паркан, а тому не зобов'язаний сплачувати половину його вартості та не заперечує проти їх демонтажу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд залишив поза увагою вищевказані доводи відповідача та не спростував їх належними та допустимими доказами.

Отже, позивач не довів, що він та ОСОБА_6, використовуючи кошти, вчиняли дії по реконструкції майна за згодою з іншим співвласником - відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування, а відтак і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 357, 358 ЦК України поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Таким чином, у порушення статей 212, 213, 214, 303, 304 ЦПК України апеляційний суд на вищевикладене уваги не звернув, невірно застосував норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення 50 % вартості замощення, а також облаштування бойлера та накривок на паркан, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення в указаній частині - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати, що поліпшення спірних будівель відбулось виключно за рахунок ОСОБА_3 та ОСОБА_6, оскільки згідно до наданих відповідачем доказів ним також замовлялись та оплачувались ремонтно-будівельні роботи будівель по АДРЕСА_1 у м. Дніпропетровську, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення 50 % вартості замощення, а також облаштування бойлера та накривок на паркан, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська