АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

31 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б..

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитними договорами від 28 квітня 2006 року, 25 квітня 2008 року та від 23 травня 2008 року, внаслідок чого в нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з позичальника та поручителя ОСОБА_2

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року позов задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по кредитному договору № 140-28/04-2006И від 28 квітня 2006 року в сумі 56 631, 09 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.10.2014 року еквівалентно 733 372,96 грн.; за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 року в сумі 120 246, 14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.10.2014 року еквівалентно 1 557 188,23 грн.; за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 травня 2008 року в сумі 29 459, 30 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.10.2014 року еквівалентно 381 498, 13 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Як на підставу скасування заочного рішення посилався на порушення Банком усної домовленість про мирне врегулювання даного спору, за умовами якої він зобов'язався до 31.01.2015 року сплатити Банку за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 травня 2008 року прострочену заборгованість в розмірі 3 741,09 доларів США та з 01.02.2015 року платити поточні платежі згідно графіку в кредитному договорі; до 28.02.2015 року по кредитному договору № 140-28/04-2006 від 28 квітня 2006 року зобов'язався сплатити прострочену заборгованість в розмірі 8266,62 доларів США та з 01.03.2015 року платити поточні платежі згідно графіку в договорі; до 31.03.2015 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року прострочену заборгованість в розмірі 12 831,83 доларів США та з 01.04.2015 року зобов'язався платити поточні платежі згідно графіку в договорі (т. 1, а.с. 114-115).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

20 квітня 2015 року, після перегляду заочного рішення судом першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на вказане рішення, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права без повного з'ясування обставин справи.

Як на підставу скасування судового рішення посилався на те, що ухваливши рішення, суд першої інстанції позбавив його права на мирне врегулювання спору, оскільки ним визнано існування простроченої заборгованості по всім кредитним договорам і між сторонами існує усна домовленість про мирне врегулювання спору. Інших доводів апеляційна скарга не містить (т. 1, а.с. 129-131).

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явився.

Відповідач ОСОБА_2, належним чином повідомлялася про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилася. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 70, 73), який, як повнолітній член сім'ї, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

На підставі викладеного та відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідача ОСОБА_2

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 квітня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 140-28/04-2006И, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 83 800 доларів США з цільовим використанням - придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_1, зі сплатою 11,8 % річних строком до 28 квітня 2038 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором, того ж дня, між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки № 140-28/04-2006И, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати в повному обсязі за зобов'язаннями позичальника перед Банком.

25 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 140 000 доларів США, зі сплатою 13% річних, поверненням грошових коштів у відповідності до графіку та кінцевим погашенням заборгованості до 26 квітня 2038 року.

В забезпечення виконання умов договору, того ж дня, між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 200846, у відповідності до якого на останню покладено обов'язок солідарно відповідати за невиконання боржником умов договору.

23 травня 2008 року між Банком та ОСОБА_1 також укладено договір про надання споживчого кредиту №0 за умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 89 000 доларів США, зі сплатою 15% річних, поверненням грошових коштів згідно графіку та кінцевим строком погашення заборгованості до 23 травня 2018 року.

Належне виконання зобов'язань за договором забезпечувалось договором поруки № 206347 від 23.05.2008 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 у відповідності до якого на останню покладено обов'язок солідарно відповідати за невиконання позичальником умов договору.

Розділом 3 кредитного договору № 140-28/04-2006И від 28.04.2006 передбачено, що Банк зобов'язується надати кредит шляхом відкриття поточного рахунку позичальника № НОМЕР_2 для видачі кредиту.

Пунктом 1.5 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 передбачено, що Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку, код Банку (МФО) 351005.

Пунктом 1.5 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 23.05.2008 передбачено, що Банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у Банку, код Банку (МФО) 351005.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню факт виконання Банком умов договору, а саме факт видачі позичальникові готівки через касу чи/або шляхом перерахування на його рахунок, а потім з'ясування обставин порушення позичальником умов договору щодо повернення отриманих коштів.

У відповідності до пункту 2.12 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, з метою забезпечення здійснення операцій відповідно до розподілу обов'язків, своєчасного формування (одержання) первинних документів, відображення інформації про операції в облікових регістрах та виконання процедур контролю банк самостійно встановлює правила документообороту за операціями з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку та умов договорів між банком і клієнтом.

Виходячи з того, що згідно пункту 2.14 вищевказаної постанови НБУ зазначене положення також поширюється на порядок подання та оформлення електронних розрахункових документів, вбачається, що Банк при здійсненні операційної діяльності, яка пов'язана з розрахунково-касовим обслуговуванням та обігом грошових коштів по рахункам клієнта, зобов'язаний, з урахуванням вимог нормативно-правових актів Національного банку, діяти виключно на підставі договору, який укладено між банком та клієнтом про відкриття та обслуговування розрахункових рахунків.

Дане твердження також кореспондує положенням пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідно до якого відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

В даному випадку, положеннями пункту 1.5 Кредитних договорів сторони чітко передбачили, що кредит надається шляхом зарахування коштів на поточний рахунок Позичальника для подальшого використання за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, що затверджена Постановою Правління Національного Банку України № 254 від 18.06.2003 року первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі.

Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів, затвердженої Наказом Державної податкової служби України 05.07.2012 року № 583, первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

В свою чергу господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга не містить доводів, що Банком не виконано зобов'язань за кредитними договорами та не видано кредитні кошти, або кредитні кошти видано у меншому розмірі.

Відповідно до ст. 300 ЦПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим ст. 300 ЦПК України, скористався на власний розгляд. Протягом строку на апеляційне оскарження з доповненнями чи змінами до апеляційної скарги не звертався.

Зазначене свідчить про визнання відповідачем обставин видачі кредитних коштів за договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Разом з тим, на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, позивачем надано до суду копії первинних документів на підтвердження зарахування у відповідному розмірі до умов договору коштів на рахунки позичальника, які відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України були досліджені апеляційним судом в судовому засіданні.

З банківських виписок по особовому рахунку відповідача вбачається, що позивач надав відповідачу кредит, в розмірі, обумовленому умовами договору.

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Банк свої зобов'язання за кредитними договорами виконав в повному обсязі та надав ОСОБА_1 кредитні кошти відповідно до їх умов.

В свою чергу ОСОБА_1 свої зобов'язання за вищевказаними договорами належним чином не виконував, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість.

Факт існування простроченої заборгованості за кредитними договорами відповідачем визнано шляхом звернення до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення та апеляційними скаргами. В них ОСОБА_1 зазначав, що умовами усної домовленості з Банком він зобов'язався до 31.01.2015 року сплатити Банку за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 23 травня 2008 року прострочену заборгованість в розмірі 3 741,09 доларів США; до 28.02.2015 року по кредитному договору № 140-28/04-2006 від 28 квітня 2006 року зобов'язався сплатити прострочену заборгованість в розмірі 8266,62 доларів США; до 31.03.2015 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 квітня 2008 року прострочену заборгованість в розмірі 12 831,83 доларів США (т. 1, а.с. 103-104, 114-115, 129-131).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частки позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено позовні вимоги як про стягнення простроченої заборгованості так і щодо дострокового повернення частини позики, що залишилась, сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу та пені.

Судом встановлено, що станом на 03.10.2014 року ОСОБА_1 має заборгованість перед Банком, яка становить кредитним договором № 140-28/04-2006 в розмірі 56 631, 09 доларів США, що за курсом НБУ становить 733 372 грн. 96 коп. з яких: 54 848, 73 доларів США, що становить 710 291,63 кредитна заборгованість; 1 773,43 доларів США, що становить 22 965 грн. 93 коп. заборгованість по процентам; 5,13 доларів США, що становить 66 грн. 45 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 3,80 доларів США, що становить 49 грн. 20 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

За кредитним договором № 0 заборгованість станом на 03.10.2014 року становить 120 246,14 доларів США, що становить 1 557 188 грн. 23 коп. з яких: 115 542,02 доларів США, що становить 1 495 104 грн. 35 коп. - кредитна заборгованість; 3 990 доларів США, що становить 51 670 грн. 52 коп. заборгованість по процентам; 527,25 доларів США, що становить 6827 грн. 89 коп. пеня за прострочення сплати кредиту; 276,87 доларів США, що становить 3 585 грн. 47 коп. пеня за прострочення сплати процентів.

Згідно до кредитного договору № 0 заборгованість станом 03.10.2014 року складає 29 459,30 доларів США, що становить 381 498грн.13 коп. з яких: 26 075,21 доларів США становить 337 674 грн.13 коп. - кредитна заборгованість; 3 078,35 доларів США, що становить 39 864 грн. 65 коп. - заборгованість по процентам; 305,74 доларів США, що становить 3 959 грн. 35 коп. - пеня за прострочення сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Апеляційна скарга не містить заперечень, що позивачем невірно розраховано заборгованість за кредитними договорами та не містить доводів щодо незаконності рішення суду в частині встановленого розміру заборгованості.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютним цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Дані твердження містяться у правовому висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14, який у відповідності до вимог статті 360-7 ЦПК України має враховуватися судом загальної юрисдикції при застосуванні відповідних норм права.

На виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року, позивачем надано наявність документи на підтвердження наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютним цінностями, які відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України були досліджені апеляційним судом в судовому засіданні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши відповідні правовідносини, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, застосувавши положення ст. 525, 526, 610, 625, 1049, 1050, 1054 ЦК України дійшов вірного висновку щодо наявності у ОСОБА_1 заборгованості перед Банком та розміру грошового зобов'язання.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Апеляційним судом під час розгляду справи не встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Підстав для виходу поза межи доводів апеляційної скарги судом не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права з урахуванням доказів та заперечень, які надавалися сторонами у ході розгляду справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 759/17252/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7495/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.