Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 серпня 2016 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого судді Фазикош Г. В.

суддів Бисаги Т. Ю., Павліченка С. В.

з участю секретаря Шукаль О. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 квітня 2014 року по справі за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В :

В вересні 2013 року ПАТ «Дельта Банк» предявив позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 19 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0 на суму 34 000 доларів США під 13, 9 % річних на строк з 19.03.2008 року по 19.06.2008 року та під 14, 9 % річних на строк з 19.06.2008 року по 19.06.2019 року.

Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору № 0 від 19 березня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, загальною площею 65, 1 кв.м. та житловою площею 38,0 кв.м.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима позичальник належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15.07.2013 року в нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 353 404, 18 грн. З них:

-229 622, 18 грн. борг по кредиту;

-123 782, 00 грн. борг по відсотках.

У звязку з невиконанням умов кредитного договору, Банк надіслав відповідачам претензії від 16.07.2012 року № 02.1-3968 та від 16.07.2012 року № 02.1-3967. Однак, ці претензії з боку відповідачів залишилися без задоволення.

Посилаючись на те, що зобовязання належним чином не виконано, Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження, з вартості якого підлягає сплаті заборгованість по кредиту в розмірі 353 404, 18 грн.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 квітня 2014 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості по кредиту в сумі 353 404, 18 грн. звернуто стягнення на квартиру загальною площею 65,1 кв.м., житловою площею 38,0 кв.м. по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, що належить ОСОБА_1, ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом продажу предмета іпотеки на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною, встановленою у процесі здійснення виконавчого провадження. Вирішено питання про судові витрати (а.с.77-79).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить це рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові. Зазначає, що банк не реалізував передбаченого в договорі способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав б передачу іпотекодержателю право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення основного зобовязання, а тому банк не вправі звертати стягнення в іншому порядку. Крім того, апелянт вважає, що суд першої інстанції не застосував до даних правовідносин норми ОСОБА_4 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який дав суду підстави для відмови в задоволенні позову. Розмір заборгованості, визначений судом, апелянт не оспорює.

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник апелянта скаргу підтримав та просив задовольнити із наведених у ній підстав. Представник позивача скаргу не визнав та просив відхилити.

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ОСОБА_4 "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи слідує, що 19 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0 на суму 34 000 доларів США під 13, 9 % річних на строк з 19.03.2008 року по 19.06.2008 року та під 14, 9 % річних на строк з 19.06.2008 року по 19.06.2019 року (а.с.7-20).

Виконання позичальником зобовязань за кредитним договором забезпечено іпотекою відповідно до іпотечного договору № 0 від 19 березня 2008 року, за умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали АКІБ «УкрСиббанк» в іпотеку квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді, загальною площею 65, 1 кв.м. та житловою площею 38,0 кв.м. (а.с.21-23).

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «УкрСиббанк» передав (відступив) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінив АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с.44-45).

Своїх зобовязань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними грошима позичальник належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15.07.2013 року в нього виникла заборгованість по кредиту в розмірі 353 404, 18 грн. (а.с.6) З них:

-229 622, 18 грн. борг по кредиту;

-123 782, 00 грн. борг по відсотках.

У звязку з невиконанням умов кредитного договору, Банк надіслав відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 претензії від 16.07.2012 року № 02.1-3968 та від 16.07.2012 року № 02.1-3967 (а.с.31-34). Однак, ці претензії з боку відповідачів залишилися без задоволення.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції представник апелянта стверджував, що його довірителю не було відомо про заміну кредитора у зобовязанні. Це твердження спростовується змістом зазначених вище листів-вимог, адресованих ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в яких міститься вся необхідна інформація щодо нового кредитора (а.с.31-34).

Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В даному випадку таких обмежень не встановлено. Боржник не вимагав у нового кредитора доказів переходу до нього прав у зобовязанні відповідно до вимог ст. 517 ЦК України та не виконував своїх зобовязань первісному кредиторові відповідно до вимог ч. 2 ст. 516 ЦК України.

Таким чином, колегія констатує, що суд першої інстанції правильно встановив, що у даному випадку зобовязання належним чином не виконано, а тому банк вправі звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгород.

Посилання скаржників на те, що банк не застосував позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, до уваги не приймається, оскільки відповідно до п. 4.2 договору іпотеки № 0 від 19 березня 2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання. При цьому, право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю.

Згідно правової позиції у справі N 6-1080цс15 (постанова Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року) слідує, що відповідно до частини першої статті 33 ОСОБА_4 України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього ОСОБА_4.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо необхідності застосування ОСОБА_4 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", то в даному випадку колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ОСОБА_4 України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 ОСОБА_4 України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 ОСОБА_4 України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного ОСОБА_4 він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки ОСОБА_4 не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Згідно статті 39 ОСОБА_4 України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішення суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Така правова позиція викладена у справі N 6-1105цс15 (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року)

7 червня 2014 року набув чинності Закон України від 3 червня 2014 року N 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон N 1304-VII), згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ОСОБА_4 України від 2 жовтня 1992 року N 2654-XII "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 ОСОБА_4 України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії ОСОБА_4 N 1304-VII.

ОСОБА_4 N 1304-VII, який набрав чинності 7 червня 2014 року, тобто після ухвалення рішення суду першої інстанції у справі, яка переглядається, самі по собі не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Така правова позиція викладена у справі N 6-714цс15 (постанова Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року).

В даному випадку відповідачі не подавали заяви про надання відстрочки відповідно до ОСОБА_4 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", однак не позбавлені відповідного права у процесі виконавчого провадження.

Частина 1 статті 39 ОСОБА_4 «Про іпотеку» передбачає реалізацію предмета іпотеки за рішенням суду. Зокрема, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього ОСОБА_4;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У даній справі, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За таких обставин рішення місцевого суду слід змінити, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки (квартири по вул. Декабристів, 54/24, в м. Ужгороді) в розмірі 362 019 грн. При цьому, колегія суддів виходить з ринкової вартості цієї квартири, яка обумовлена в п.1.2 укладеного між сторонам договору іпотеки № 0 від 19 березня 2008 року (а.с.21-23). В решті рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог закону, а отже підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтею 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 квітня 2014 року змінити, визначивши початкову ціну продажу предмета іпотеки 362 019, 00 грн. В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий:

Судді: