Справа №490/331/15-ц 15.02.2016 15.02.2016 15.02.2016
Провадження №22-ц/784/46/16
Справа № 490/331/15 - ц
Провадження № 22ц/784/46/16 Головуючий у першій інстанції - ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

15 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Тищенком Л.С.,

за участю:

- позивача ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

- представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

- представника третьої особи - приватного нотаріуса - ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5, подану через її представника ОСОБА_9

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року ухвалене за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_10 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_11, ОСОБА_12, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_13, товарна біржа «Нерухомість центр», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності на частину квартири, витребування частини квартири із чужого незаконного володіння та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, та

за позовом

третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_12 до ОСОБА_10 та ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_11, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7, товарна біржа «Нерухомість центр», про визнання права власності на спадкове майно, встановлення факту неукладеності правочину та повернення майна,

установила:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (треті особи - ОСОБА_11, ОСОБА_12, приватний нотаріус ОСОБА_7, ОСОБА_13 та товарна біржа «Нерухомість центр») про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, що укладений 25 травня 2000 року та посвідчений за № 42 на товарній біржі «Нерухомість центр», визнання права власності на 1/2 частину цієї квартири в порядку спадкування за законом, витребування вказаної частини квартири із чужого володіння ОСОБА_5 та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ім'я ОСОБА_5

-2-

Позивач зазначав, що з 19 березня 1999 року його мати ОСОБА_14Г .з ОСОБА_15 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_15 з 14 травня 1993 року на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_1, в якій вони разом постійно проживали та були зареєстровані.

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_15, яка сталася 30 липня 2012 року, мати позивача ОСОБА_14 спадщину прийняла, але належним чином її не оформила, а 14 березня 2013 року померла.

Позивач вказував, що після смерті спадкодавиці ОСОБА_14 спадкоємцями за законом є він та двоє його племінників ОСОБА_12 та ОСОБА_11 Спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_15 також була його сестра ОСОБА_13ФІ., яка спадщину не прийняла.

Після смерті матері, він доглядав за квартирою, отримував рахунки-повідомлення комунальних служб, в яких абонентом був вказаний ОСОБА_15 та по можливості сплачував комунальні платежі.

Проте, він оформити свої спадкові права не зміг, оскільки у вересні 2013 року йому, випадково, стало відомо, що начебто зазначена квартира була продана 25 травня 2000 року на підставі біржового договору купівлі-продажу ОСОБА_10, а в подальшому перепродана останнім 30 липня 2013 року ОСОБА_5

На думку позивача, ОСОБА_15 зазначений договір купівлі-продажу квартири не укладав та не підписував, даний договір не пройшов реєстрацію в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, а тому на підставі ст.ст.44,48, 49, 224 ЦК Української РСР, просив визнати цей договір недійсним.

Крім того, посилаючись на те, що спірна квартира вибула з власності спадкодавця незаконно не з його волі, та 30 липня 2013 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу відчужена ОСОБА_10 ОСОБА_5, прийняття ним спадщини, після смерті її власника ОСОБА_14, позивач просив на підставі ст. 145 ЦК Української РСР та ст. 388 ЦК України витребувати у ОСОБА_5 та повернути йому спірну частину квартири, визнавши за ним право власності на ? частку у квартирі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на ім'я ОСОБА_5

24 липня 2015 року третя особа ОСОБА_12, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору пред'явила до суду позов до ОСОБА_10 та ОСОБА_5В.(треті особи: ОСОБА_11, приватний нотаріус ОСОБА_7, товарна біржа «Нерухомість центр») про встановлення факту неукладеності правочину від 25 травня 2000 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_15, відновлення становища, яке існувало до порушення, викликаного наявністю неукладеної угоди купівлі-продажу спірної квартири, визнання за нею право власності на спадкове майно 1/4 частини вищезазначеної квартири та зобов'язання ОСОБА_5 повернути квартиру з незаконного володіння, який обґрунтувала тими ж підставами, що і позивач ОСОБА_3, додавши наступне.

Договір купівлі-продажу вказаної квартири від 30 липня 2013 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_10 є неукладеним, оскільки укладений на підставі підробленого правовстановлюючого документу.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_12 залишено без розгляду за п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України у зв'язку з повторною її неявкою у судове засідання.

-3-

Рішенням цього ж суду від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, укладений 25 травня 2000 року та посвідчений за № 42 на БТ «Нерухомість центр», визнано за ОСОБА_3 право власті ? частину цієї квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, яка померла 14 березня 2013 року та витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 ? частину квартири, з передачею її у володіння ОСОБА_3

В задоволенні решти його вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_5, через свого представника ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, порушення ним норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_16, посилаючись на безпідставність доводів скарги та, з урахуванням обґрунтувань її позову, просила постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 суд першої інстанції, виходив з доведеності вимог позивача про визнання біржового договору купівлі-продажу недійсним на підставі ст. ст. 48, 49 ЦК Української РСР, що діяв на час укладення договору.

Крім того, суд вважав, що право власності на спірну квартиру, яке набуте покупцем ОСОБА_10 на підставі вказаної угоди, не надавало йому права її відчужувати, а відтак належна ОСОБА_15 спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, а тому з урахуванням частки спадкоємця майна ОСОБА_14 - ОСОБА_3 за законом, є підстави для витребування майна у останнього набувача ОСОБА_5 за правилами ст. 388 ЦК України та визнання за позивачем права власності.

Відмовляючи у задоволенні вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на імя ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_5 не є належними відповідачами за такими вимогами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

У пункті 2 постанови, Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, роз'яснив, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Таким чином, на спірні правовідносини щодо підстав визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25 травня 2000 року, поширюється дія норм Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, чинного на час їх виникнення, що вірно застосовано судом.

-4-

Глава 3 цього Кодексу передбачала підстави і необхідність визнання угод недійсними.

Так, згідно із ст.ст.224, 227 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

У ст. 48 ЦК УРСР зазначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Задовольняючи позов з вказаних підстав, суд повинен у рішенні послатись і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»).

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_17, треті особи ОСОБА_18 і ОСОБА_12 є спадкоємцями після смерті ОСОБА_14, яка померла 14 березня 2013 року (т.3 а.с.36, 65, 70).

За життя ОСОБА_14 з 19 березня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_15, якому з 14 травня 1993 року на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира АДРЕСА_2 (т.1 а.с.14).

20 липня 1995 року ОСОБА_15 склав заповіт, згідно з умовами якого заповів ОСОБА_13 гараж в автокооперативі «Волга» м. Миколаєва, автомашину марки ВАЗ-2103: двигун 273818, кузов 268407, шасі 270632 та спірну квартиру (т.3 а.с.64).

Після смерті ОСОБА_15, яка сталася 30 липня 2012 року, його дружина ОСОБА_14 прийняла його спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, але належним чином її не оформила. ОСОБА_13 спадщину не прийняла, про що свідчить спадкова справа (т.3, а.с.35-87).

ОСОБА_17, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_14, оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником вищезазначеної квартири є не ОСОБА_15В, а інша особа (т.3 а.с. 83, 85, 87).

З договору купівлі-продажу даної квартири від 25 травня 2000 року слідує, що цього дня на товарній біржі «Нерухомість-центр» за № 42 між продавцем ОСОБА_15 та покупцем ОСОБА_10 було вчинено укладання купівлі-продажу спірної квартири. Зазначений договір цього ж дня було зареєстровано у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації у реєстровій книзі № 91 під номером 14961, а 30 липня 2013 року - у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т.1 а.с.22).

Отже, за наявності в спірному договорі даних про його реєстрацію в ММ БТІ, навіть і за відсутності договору в матеріалах інвентарної справи, на думку колегії суддів, потребувало пред'явлення заінтересованими особами вимог про визнання такого договору недійсним із зазначенням підстав його недійсності.

Обґрунтовуючи позов в частині визнання цього біржового договору недійсним, позивач зазначав, що ОСОБА_15 договір не підписував, майно не передавав та грошові кошти за майно не отримував.

Згідно ст. 225 ЦК Української РСР право продажу майна, як правило, належить власникові.

-5-

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСР письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2013 року позивач ОСОБА_3, посилаючись на те, що ОСОБА_15 договору купівлі-продажу квартири не укладав, вона вибула з його володіння незаконно не з його волі, звертався до суду з позовом до відповідачів по даній справі, про визнання за ним права власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14, витребування цієї частини квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_5

ОСОБА_12 та ОСОБА_11, також, як треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, звертались з позов про застосування до договорів купівлі-продажу від 25 травня 2000 року та від 30 липня 2013 року наслідків недійсності нікчемних угод, скасування реєстраційних записів, визнання за ними права власності на ? частину (за кожним) спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_14Г та витребування у ОСОБА_5 спірної квартири.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_3, ОСОБА_12 та ОСОБА_11

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25 лютого 2015 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2014 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовів вищезазначених осіб з інших підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року вищезазначені рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що по вказаній справі судом була призначена та проведена судово-почеркознавча та техніко-криміналістична експертиза.

Висновком судово-почеркознавчої та техніко-криміналістичної експертизи від 17 червня 2014 року №976/977, яка проведена Науково-дослідним експертно - криміналістичним центром УМВС України в Миколаївській області (оригінал досліджено судом апеляційної інстанції), підтверджено, що підпис у графі «Продавець» в оригіналі договору купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3, що був укладений 25 травня 2000 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_10, посвідчений ТБ «Нерухомість-центр» за №42, виконаний не ОСОБА_15, а іншою особою (т.3 а.с 122-151).

Такий висновок експертизи у цивільній справі є належним та допустимим доказом відповідно до положень ст. ст. 58, 59, 66 ЦПК України та, крім цього, узгоджується з іншими доказами у справі.

Так, у п. 7 спірного договору передбачено звільнення продавцем квартири від всього побутового майна для безперешкодного користування покупця, здійснення виселення та виписки всіх проживаючих, на що покупець дає згоду.

Проте, як встановлено ОСОБА_15 з дружиною ОСОБА_14 проживали в квартирі. Більш того, 02 квітня 2005 року ОСОБА_15 зареєстрував у спірній квартирі свою дружину ОСОБА_14

Тоді як, ОСОБА_10 до квартири не вселявся та жодних заходів щодо їх виселення з квартири не вживав.

Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували вказані обставини, ОСОБА_5 суду не надала, хоча це згідно ст. 60 ЦПК України, є її обовязком.

-6-

Отже, висновок районного суду, що договір не був підписаний продавцем ОСОБА_15 відповідно до вимог ст. 44 ЦК Української РСР, а тому є недійсним згідно положення ст. 48 цього Кодексу, є вірним та ґрунтується на законі. У зв'язку з чим, суд обґрунтовано задовольнив ці позовні вимоги ОСОБА_17

За таких обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 щодо незастосування районним судом положень ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» не заслуговують на увагу.

Судом установлено, що через 13 років - 30 липня 2013 року ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого у реєстрі за №1547, продав зазначену квартиру ОСОБА_5, що було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Обґрунтовуючи підставність вимог про витребування майна від добросовісного набувача, позивач зазначав, що квартира незаконно вибула із володіння власника поза його волею, тому вона не могла бути предметом договору купівлі-продажу, що в свою чергу є підставою для її витребування від добросовісного набувача - ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦК Української РСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Згідно зі ст. 145 ЦК Української РСР майно, придбане за плату у особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребувано власником у набувача, який не знав і не повинен був знати про це (добросовісний набувач), у тому разі, коли майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їхньою волею (була загублено, викрадене тощо).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові № 6-140цс14 від 17 грудня 2014 року).

Встановивши те, що право власності на спірну квартиру, яке набуте ОСОБА_10 на підставі недійсного договору купівлі - продажу, не надавало йому право її відчужувати, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що належна ОСОБА_15 квартира вибула з його володіння поза його волею, а тому підлягала витребуванню від добросовісного набувача ОСОБА_5 відповідно до ст. 388 ЦК України, за якою це майно зареєстроване на праві власності.

-7-

При цьому, порушення судом ст. 41 Конституції України не встановлено. Виконання умов наступного договору добросовісним набувачем, не є підставою для відмови у захисті прав власника (титульного власника) майна, майно якого вибуло з володіння поза його волею та повернення майна з чужого незаконного володіння.

Як встановлено, 30 липня 2012 року помер ОСОБА_15, а 14 березня 2013 року померла його дружина ОСОБА_19, яка прийняла спадщину після його смерті. Спадкоємцями ОСОБА_19 є її син позивач ОСОБА_3, та, за правом представлення, треті особи: ОСОБА_12 і ОСОБА_11В

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, то право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, переходить до спадкоємців.

Враховуючи наведене, а також те, що право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_5, що позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що його права на спадкування, витребування і повернення спадкового нерухомого майна підлягали захисту в судовому порядку шляхом визнання за ним права власності на частку майна спадкодавця, що з урахуванням частки спадкоємців за законом складає 1/2 частину спірної квартири та витребування майна у останнього набувача за правилами ст. 388 ЦК України.

До того ж, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на імя відповідача ОСОБА_5 через те, що відповідачі у даній справі є неналежними.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним вимог цивільного та процесуального законодавства, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану через її представника ОСОБА_9, відхилити, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_20