АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________ Провадження : 22ц/790/1427/16 Головуючий 1-ї інстанції Нікуліна Л.П.
Справа № 2-646/3108/15 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : договірне.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі Банк) про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позову посилався на те, що у липні 2005 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким Банк повинен був надати позичальнику кредит в сумі 423 000 доларів США з оплатою 11,5% річних.

Зазначений договір кредиту вважав незаконним, оскільки при його укладанні він мав на увазі інші умови договору, а саме отримання в кредит не іноземну валюту, а національну валюту України гривню, іноземна валюта в цій угоді була не грошима засобом платежу, а лише засобом обміну на гривню. При цьому, він був впевнений, що, оскільки фактично бере в кредит гривню, то й розраховуватись він має в гривні. Використання на території України іноземної валюти, на його думку, як засобу платежу, в разі, якщо ця валюта отримана на рахунок кредиту, є незаконною.

Крім того, в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» Банк не надав детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, тобто відомості про сукупну вартість усіх його платежів за договором, згідно ст. 524 ЦК України в гривні.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову з посилання на його безпідставність.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку, про те, що банк, як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, мав право на момент укладення кредитного договору здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору був вільним у виборі валюти кредитування, бажав такого кредиту та погодився з умовами договору.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу (підстава заявленого позову). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 12 липня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір № 140-12/07-2005К про надання кредиту, за умовами якого Банк надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 423 тис. доларів США, що складає 2 138 265 грн. за курсом Національного банку України станом на день видачі кредиту зі строком повернення кредиту не пізніше 12 липня 2026 року на придбання чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 Т (а.с.52-61).

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором, 12 липня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Факел» був укладений договір поруки № 140-12/07-2005К, за умовами якого останнє несе солідарну відповідальність за зобов'язаннями позичальника (а.с. 100-101).

Згідно з п. 1.1 договір кредиту № 140-12/07-2005К банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в сумі 423 тис. доларів США, зі сплатою 11,50 % річних, терміном до 12 липня 2026 року.

Відповідно до п. 1.5 договору банк надає позичальнику кредит шляхом видачі готівки через касу Банку.

Факт отримання доларів позивачем не заперечується.

Позивач обґрунтовуючи свій позов вказував, що умови зазначеного договору суперечать валютному законодавству України, зокрема положенням ЦК України та Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними в п. п. 11, 13 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» , за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті недійсним.

З урахуванням викладених обставин оскаржуване судове рішення ухвалено за повного та всебічного дослідження всіх обставин по справі з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для визнання його незаконним та необґрунтованим відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, проте може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий

Судді