Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/1347/16 Головуючий у 1 інстанції: Прінь І.П.
№ провадження 22-ц/778/3788/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03" листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради, про позбавлення батьківських прав, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів.

У позові зазначав, що з 2002 року по 2012 року проживав з відповідачкою однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4.

Сімейне життя з відповідачкою не склалося, з грудня 2012 року він став проживати окремо у своєї матері, син залишився проживати зі ОСОБА_2

25.08.2015 року він забрав сина ОСОБА_4 до себе, оскільки відповідачка тривалий час не виконувала своїх батьківських обов'язків (син не навчався у школі, боявся дітей і дорослих, при зустрічі кричав та тікав від людей, м'язи рук були зовсім не розвинені, дитина не могла тривати в руках олівець, ручку, ложку, не знав, як користуватися зошитом, книгою, не вмів обслуговувати себе).

З того часу син перебуває на його утриманні та вихованні.

Відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню сина. Вона не працює, не бажає зустрічатися з сином та спілкуватися з ним, не відвідує його, не бачилася з сином 5 місяців.

ОСОБА_2 не піклується про фізичний, духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, свідомо нехтує своїми батьківськими правами.

Він же має постійну роботу, самостійний дохід та житло, спиртних напоїв та наркотичних засобів не вживає, за місцем проживання і роботи характеризується позитивно.

Посилаючись на зазначені обставини, просив суд позбавити відповідачку батьківських прав на сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1; визначити місце проживання дитини за його адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 700 грн. щомісячно з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 25 лютого 2016 року.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 551,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду щодо визначення місця проживання дитини та стягнення з неї аліментів та ухвалити нове, яким у задоволені зазначених позовних вимог відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2004 року по 2012 рік проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4.

Після припинення спільного проживання сторін дитина залишилася проживати разом з матір»ю в с. Вишнювате Розівського району Запорізької області.

З серпня 2015 року дитина стала проживати разом із батьком у квартирі АДРЕСА_1, згідно акту обстеження від 04.02.2016 року умови проживання дитини за вказаною адресою визнані задовільними.

З 01 вересня 2015 року ОСОБА_4, якому майже виповнилося 10 років, вперше був прийнятий до 1 класу ЗОШ № 6 м. Бердянська, під час проживання з матір»ю школу не відвідував, був слабкою дитиною, яку рекомендували віддати на навчання до школи-інтернату, однак мати з цим не погоджувалась.

Згідно шкільної характеристики ОСОБА_4, пояснень свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, до шкоди дитина прийшла непідготовленою, боялася дітей та дорослих, м»язи рук у неї були не розвинені, дитина не могла тримати у руці олівець, ручку, ложку, не знала, як користуватися зошитом, книгою. За три місяці роботи з ним у школі ОСОБА_4 навчився користуватися ручкою, зошитом, може самостійно знайти необхідну сторінку, встигає з класом зробити 70% завдань. Приймає активну участь у роботі на уроках, спілкується з дітьми.

Висновком органу опіки та піклування Бердянської міської ради від 04.05.2016 року було визнано доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав, а місце проживання дитини визначити разом із батьком.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 та визначаючи місце проживання дитини разом із батьком, суд правомірно виходив з того, що за положеннями ст. 9 Конвенції про права дітей від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», першоосновою для визначення місця проживання дитини з одним із батьків враховуються насамперед інтереси дитини.

Суд правильно прийняв до уваги , що відповідачем не надано доказів, які б свідчили про недостатню обґрунтованість висновку органу опіки та піклування з питання визначення місця проживання дитини та його суперечливість інтересам дитини, а також розцінив, як виняткову обставину, той факт, що батько виявив більшу турботу та увагу для створення умов для виховання сина, оскільки за час проживання з батьком у житті та розвитку дитини відбулися суттєві позитивні зміни: дитину було влаштовано до школи, він здобув певні навички у навчанні, спілкуванні з іншими людьми, врахована судом і думка самої дитини ОСОБА_4, який досяг 10 років та пояснив, що хоча він і любить маму, не заперечує проти зустрічей і спілкування з нею, однак проживати він бажає разом із батьком.

Таким чином, висновок суду про визначення місця проживання дитини разом з батьком слід визнати обґрунтованим, оскільки він погоджується з встановленими по справі фактичними обставинами, зокрема, щодо ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, з думкою дитини та відповідає нормам матеріального права.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім»ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім»ї.

Дитина , яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, відповідно до ч.ч.4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов»язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв»язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ст. 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей закріплено обов»язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини, приділити належну увагу думкам, висловленими дитиною. Так, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, судовий орган: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину ( у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю.

Відповідно до ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з роз»ясненнями, які викладено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з»ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Положеннями ст. 160 СК України, зокрема, передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за згодою батьків та самої дитини.

Таким чином, ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що окрім належного матері ОСОБА_2 житлового будинку у с. Вишнювате Розівського району Запорізької області, відповідач ОСОБА_2, як і її малолітній син, а також її матір та вітчим, є співвласниками трикімнатної квартири у м. Бердянську, отже ОСОБА_2 порівняно із ОСОБА_4, який разом із матір»ю проживає в однокімнатній квартирі, має кращі житлово-побутові можливості для створення належних умов для проживання сина ОСОБА_4, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у даному випадку перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною для передачі йому дитини.

Щодо інших доказів та обставин, на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, то вони були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Фактично ці доводи зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки.

Колегія суддів вважає, що рішення в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни в порядку ст.. 309 ЦПК України не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року по даній справ залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: