У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Демяносова М.В., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоптторг» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Білоптторг» (далі ТОВ «Білопторг») звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 27 грудня 2010 між відповідачами та ФОП ОСОБА_10 укладено договір підряду № 27/12, 01 жовтня 2010 року між відповідачами та ФОП ОСОБА_11 укладено договір підряду № 01/10 та 30 червня 2011 між відповідачами та ФОП ОСОБА_12 укладено договір підряду № 30/06.

Відповідно до вказаних договорів ФОП ОСОБА_10, ФОП ОСОБА_11 та ФОП ОСОБА_12 виконали роботи з реконструкції та ремонту житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачі свої зобов'язання за договорами не виконали, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

15 лютого 2013 між ФОП ОСОБА_10, ФОП ОСОБА_11, ФОП ОСОБА_12 та ТОВ «Білоптторг» укладено договори цесії, відповідно до яких вказані фізичні особи-підприємці уступили право вимоги за вказаними договорами підряду ТОВ «Білоптторг». Оскільки відповідачі у добровільному порядку заборгованість за виконані роботи не сплатили, ТОВ «Білоптторг» просило солідарно стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7 заборгованість за договором підряду від 27 грудня 2010 року у розмірі 2 995 083 грн та пеню у розмірі 2 995 083 грн; заборгованість за договором підряду від 01 жовтня 2010 року у розмірі 2 649 023 грн та пеню у розмірі 1 351 001 грн 73 коп.; заборгованість за договором підряду від 30 червня 2011 у розмірі 2 961 749 грн та пеню за вказаним договором у розмірі 2 961 749 грн; а всього стягнути 15 913 688 грн 73 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ТОВ «Білоптторг»: 2 995 083 грн основного боргу та 2 995 083 грн пені за договором підряду від 27 грудня 2010 року; 2 649 023 грн основного боргу та 1 351 001,73 грн пені за договором підряду від 01 жовтня 2010 року; 2 961 749 грн основного боргу та 2 961 749 грн пені за договором підряду від 30 червня 2011 року, а всього стягнуто заборгованість у розмірі 15 913 688 грн 73 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_13, в інтересах якого діяв ОСОБА_14 відхилено, рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що між ОСОБА_6, ОСОБА_7, в особі їх уповноваженого представника ОСОБА_15, який діяв за довіреностями кожного із співвласників, та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_12 було укладено: договір підряду від 27 грудня 2010 року № 27/12, договір підряду від 01 жовтня 2010 року № 01/10 та договір підряду від 30 червня 2011 року № 30/06.

За даними договорами вказані вище фізичні особи-підприємці виконали комплекс робіт з реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Факт виконання будівельних робіт підтверджується, відповідно, актами приймання виконаних будівельних робіт, підписаних ОСОБА_15, як представником співвласників..

На підставі договорів цесії № 15/02/13-1, № 15/02/13-3, № 15/02/13-5 від 15 лютого 2013 року, укладеними між ТОВ «Білоптторг» та ОСОБА_16, ОСОБА_17 і ОСОБА_12 право вимоги сплати заборгованості за договорами підряду перейшло та належить ТОВ «Білоптторг».

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що укладені договори підряду були підписані представником співвласників ОСОБА_15 з перевищенням наданих йому повноважень і відповідачами в подальшому не було схвалено ці правочини, а тому підстави для стягнення заборгованості за вказаними договорами відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд керувався тим, що з відповідачів необхідно стягнути суму заборгованості за договорами підряду та пеню за порушення строків оплати вартості робіт, оскільки роботи з реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку фактично виконані та прийняті відповідачами, а також відповідають роботам, вказаним в актах приймання-передачі.

Не погоджуючись з рішеннями судів з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулася ОСОБА_8, яка участі у праві не приймала. ОСОБА_8 зазначала, що про існування оскаржуваних рішень їй стало відомо у липні 2016 року від свого чоловіка ОСОБА_13, з яким вони вклали спільні грошові кошти у ремонт зазначених приміщень та що фактично ремонт приміщень здійснили інші особи.

Вказувала, що у січні 2010 року між ОСОБА_18, ОСОБА_6 (замовники) та ОСОБА_13 (інвестор) укладено договір з метою врегулювання сукупності практичних дій його сторін, щодо реалізації спільного проекту з реконструкції нерухомого майна - приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1. Метою реалізації спільного проекту сторін у рамках вказаного договору була реконструкція та ремонт об'єкту нерухомості.

ОСОБА_13 виконав свої зобов'язання за договором та надав відповідачам грошові кошти у розмірі 2 075 000 грн, які були спільною власністю ОСОБА_13 та ОСОБА_8

Зазначала, що пунктом 4.6 договору встановлено обов'язок компенсації інвестором на користь відповідачів оплати робіт з реконструкції об'єкту нерухомості, тому стягнення коштів з відповідачів за договорами підряду у розмірі 16 млн. грн суттєво впливає на обов'язок ОСОБА_13 та ОСОБА_8 щодо сплати даних коштів.

Усі наведені вище обставини не були предметом розгляду ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції, що, на думку ОСОБА_8, призвело до ухвалення рішень, що порушують її права та інтереси, як співвласника майна та грошових коштів і зобов'язань, що виникають із спільної сумісної власності з ОСОБА_13

Колегія суддів при розгляді вказаної касаційної скарги приймає до уваги, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року розглянуто і відхилено касаційну скаргу ОСОБА_13 При цьому у мотивувальній частині ухвали зазначено, що колегія суддів вважала правильним висновок апеляційного суду про стягнення з ОСОБА_18 та ОСОБА_6 заборгованості та пені за договорами підряду, оскільки роботи по реконструкції та ремонту приміщень гуртожитку виконані за вказаними договорами підряду, а доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що роботи з реконструкції та ремонту приміщень гуртожитку виконувалися іншими особами є безпідставними. Також судом зазначено, що посилання ОСОБА_13 на ту обставину, що договори підряду укладалися без його згоди також є безпідставними.

Тобто суд касаційної інстанції розглянув касаційну скаргу ОСОБА_13 по суті, вважаючи, що він є особою, яка мала право на касаційне оскарження судових рішень, зазначені рішення стосуються його прав та обов'язків, однак вважала, що його доводи з приводу незалучення до справи та неврахування при ухваленні судових рішень певних обставин не впливають на висновки суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_8 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, посилаючись на те, що зазначені рішення впливають на її права та обов'язки, оскільки у ремонт зазначених приміщень гуртожитку вони з чоловіком, ОСОБА_13, вклали спільні кошти, а відповідно до оскаржуваних рішень у неї виникло зобов'язання зі сплати заборгованості.

Оскільки попереднім складом суду касаційної інстанції зроблено висновок про те, що ОСОБА_13 мав право на касаційне оскарження, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8, як особа, яка спільно з ОСОБА_13 зазначає про вкладення коштів у ремонт приміщення гуртожитку, обов'язок ОСОБА_13, як інвестора, оплатити роботи з ремонту приміщення гуртожитку що на праві спільної власності належить ОСОБА_6 та ОСОБА_18 має право на касаційне оскарження зазначених судових рішень у контексті роз'яснень, наданих у п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку».

Відповідно до вимог п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2012 року № 10 «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку», якщо підставою для скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд є лише порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (частина друга статті 338 ЦПК України), судом касаційної інстанції має бути наведено, які саме порушення норм процесуального права призвели до необхідності застосування цієї підстави для скасування судових рішень. При цьому важливим є те, що виявлені порушення вплинули на результат розгляду справи та без їх усунення неможливе поновлення та захист порушених прав, свобод і законних інтересів особи, яка подала касаційну скаргу.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31−33 частини першої ст. 293 ЦПК України, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне та касаційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15.

Отже, враховуючи позицій касаційної інстанції, викладену в ухвалі від 06 липня 2016 року, можна зробити висновок, що оскаржувані судові рішення можуть вплинути на права, охоронювані законом інтереси та зобов'язання ОСОБА_8, оскільки судом розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції була скаржник.

У такому випадку рішення порушують не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі, але й її процесуальні права, що випливають з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права на справедливий судовий розгляд при визначенні її цивільних прав і обов'язків.

Крім того, при розгляді таких касаційних скарг суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями дослідження та оцінки правомірності доводів незалученої особи щодо наявності порушеного матеріального права, яке підлягає захисту.

Отже, суди попередніх інстанцій у повному обсязі не з'ясували обставини справи, не визначилися зі складом сторін, позивачу судом першої інстанції не роз'яснено право на уточнення позовних вимог, що передбачено ч. 2 ст. 31 ЦПК України, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку зі скасуванням судових рішень, відповідно до ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягають скасуванню і попередні ухвали суду касаційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343−345, 347, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасувати ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року та 06 липня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік