У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про повернення суми вкладу, відсотків та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 жовтня 2014 року між нею та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») було укладено договір банківського вкладу. Також між нею та банком були укладені 2 договори банківського рахунку від 13 січня 2015 року та договір банківського рахунку від 15 січня 2015 року. Проте з 1 січня 2015 року банком не виконуються договірні зобов'язання по сплаті відсотків та поверненню суми вкладу. На її неодноразові звернення та скарги банк не реагував, повернути належні їй кошти в добровільному порядку відмовляється. Унаслідок неправомірних дій відповідача вона неодноразово переукладала договір банківського вкладу. Зазначала, що неправомірними діями банку їй завдано моральної шкоди, яку вона оцінила у 50 тис. грн. Крім того, у листопаді 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) їй було виплачено 200 тис. грн, тоді як сума вкладу становила 237 тис. грн.

Позивачка просила, з урахуванням уточнених вимог, стягнути з відповідача на її користь суму вкладу у розмірі 164 610 грн, відсотки по вкладу за період з 1 січня 2015 року по 1 квітня 2015 року, через невиконання зобов'язань стягнути на її користь з відповідача відсотки за період з 1 квітня 2015 року по 1 липня 2015 року, визнавши її кредитором у вказаний період; стягнути суму у розмірі 37 тис. грн, а також відсотки у розмірі 12 114 грн, неустойку у розмірі 50 820 грн та моральну шкоду у розмірі 50 тис. грн.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Головного регіонального управління ПАТ « Банк «Фінанси та кредит» у Львівській області суму депозитного вкладу у розмірі 164 610 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач повинен був повернути позивачу вклад по закінченню строку його дії, однак банк зазначених вимог закону та обов'язків, взятих на себе за укладеним договором, не виконав. Отже, підлягають стягненню кошти в межах суми відшкодування, що не перевищують гарантованого Фондом розміру.

Протеповністю погодитись із такимивисновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідють.

Судом установлено, що 13 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» строком на 3 місяці в національній валюті на суму 25 тис. грн з виплатою 23,10 % річних, а також 13 січня 2015 року між ними було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 3 місяці в національній валюті на суму 30 тис. грн з виплатою 25 % річних.

15 січня 2015 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в національній валюті на суму 30 тис. грн з виплатою 25 % річних.

19 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 901 долар 69 центів США з виплатою 10 % річних.

6 лютого 2015 року між сторонами було укладено договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 6 190 доларів 11 центів США з виплатою 9 % річних.

За умовами вказаних договорів після закінчення строку вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених п. 5.2 основних умов.

Судами встановлено, що 10 березня 2015 року та 7 квітня 2015 року ОСОБА_3 зверталась до банку із заявою про повернення банківського вкладу у розмірі 6 190 доларів 11 центів США у зв'язку із закінчення строку дії договору.

20 березня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до банку із заявою про повернення банківського вкладу у розмірі 901 долар США.

5 травня 2015 року, 14 травня 2015 року та 27 травня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до банку із заявою про повернення цих вкладів, проте її звернення залишились без задоволення.

За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно із ч. 1 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Суди врахували наведене та вірно вважали, що відповідач в односторонньому порядку порушив зобов'язання, що випливають з його умов, а саме: не виконав належним чином зобов'язання за договорами банківського вкладу та у визначений договорами строку вклади не повернув.

Разом з тим, на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит», відповідно до якого у період з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а 18 грудня 2015 року на підставі рішення Фонду № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації банку.

У листопаді 2015 року Фондом було виплачено ОСОБА_3 200 тис. грн.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п/п 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року № 6-1123цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; не визначилися з характером спірних правовідносин; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення спору та дійшли до передчасного висновку про те, що до стягнення з банку підлягає сума вкладу, яка обліковувалась на депозитному рахунку позивачки в межах відшкодування, гарантованого Фондом.

За таких обставин з урахуванням вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик