Справа № 561/30/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року смт. Зарічне

Зарічненський районний суд Рівненської області в складі:

судді - Світличного Р.В.,

з участю секретаря - Савич Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Зарічне цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання поруки такою, що припинена,-

ВСТАНОВИВ:

20 січня 2016 року публічне акціонерне товариство «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором.

На обгрунтування своїх вимог ПАТ КБ «Приватбанк» зазначало, що 27 лютого 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 10000,00 доларів США на термін до 21 лютого 2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. 27 лютого 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме не здійсненні погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, за станом на 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 25430,71 доларів США, яку банк солідарно просив стягнути з відповідачів.

01 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання поруки такою, що припинена. Ухвалою суду від 04 лютого 2016 року вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 вказував, про те, що його порука, згідно договору поруки № 0802/99/ДП від 27 лютого 2008 року, припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, як з огляду на кінцевий термін погашення відповідачем згідно кредитного договору у 2011 році через непред'явлення ПАТ КБ «Приватбанк» до нього протягом шести місяців від цієї дати позову, так і з огляду на непред'явлення до нього позовів протягом шести місяців у 2008 - 2011 роках після прострочення ОСОБА_1 кожного окремого щомісячного платежу, а тому на даний час у нього немає суб'єктивного обов'язку поручителя перед КБ «Приватбанк». Покликаючись на правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-134цс12, № 6-53цс14, № 6-263цс15, № 6-436цс15 просив визнати поруку за договором поруки № 0802/99/ДП від 27 лютого 2008 року припиненою.

В судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не з'явився. Згідно поданої заяви, одержаної судом 08 червня 2016 року, представник просить провести розгляд справи без його участі на підставі наявних доказів, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підтримує в повному обсязі (а.с.131).

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився. Згідно поданої заяви від 08 червня 2016 року просить розглядати справу без його участі (а.с.132).

Відповідач-позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився. Згідно поданої заяви від 07 червня 2016 року заперечує проти первісного позову ПАТ КБ «Приватбанк», зустрічний позов підтримує, просить розглядати справу за його відсутності (а.с.133).

Згідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що 27 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0802/99, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 10000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 лютого 2011 року, а той у свою чергу - погашати кредит в період з 25 по 30 число кожного місяця, сплатити відсотки за користування кредитом, інші платежі, передбачені договором.

Як вбачається з пред'явленого позову банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю та надав кредитні кошти позичальнику.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки за умовами якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.13).

Узятих на себе зобов'язань відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував. Згідно розрахунку заборгованості за договором № 0802/99 від 27 лютого 2008 року, станом на 17 листопада 2015 року його заборгованість перед позивачем складає 25430,71 доларів США, яка складається з: 6947,38 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 7931,10 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9330,98 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 10,78 доларів США - штраф (фіксована частина); 1210,47 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с.3-4).

З оглянутих під час судового розгляду, за клопотанням відповідача ОСОБА_1, матеріалів цивільної справи № 2-12/10 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно, вбачається, що 30 листопада 2009 року ЗАТ КБ «Приватбанк» на підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно.

Заочним рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 07 травня 2010 року у цій справі позов задоволено, та встановлено заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 0802/99 від 27 лютого 2008 року станом на 25 листопада 2009 року в розмірі 8667,82 доларів США, з яких 7915,14 - сума боргу за кредитом, 275,97 - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 36,68 - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи 32,85 - фіксована частина, та 411,19 - відсоткова складова. Цим рішенням в рахунок погашення заборгованості за кредитом в сумі 8667,82 доларів США звернуто стягнення на визначений рішенням предмет застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заочне рішення Зарічненського районного суду набрало законної сили 16 липня 2010 року.

Таким чином, пред'явивши позов про звернення стягнення, банк скористався наданим йому ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання з 21 лютого 2011 року на 30 листопада 2009 року, пред'явивши 30 листопада 2009 року відповідний позов до суду.

Суд вважає, що Банк, використавши у 2009 році своє право на дострокове повернення всього кредиту, після заочного рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 07 травня 2010 року, яким в рахунок дострокового погашення всієї кредитної заборгованості позичальника ОСОБА_1 було звернуто стягнення на належне йому заставне майно, не має права на повторне стягнення з боржника тіла кредиту.

Як випливає з правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові № 6-1206цс15 від 23 вересня 2015 року, висновок з якої відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів загальної юрисдикції, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже, до стягнення в даній справі не підлягає сума за тілом кредиту, оскільки фактично вона вже стягнута, а підлягає стягненню різниця між сумами заборгованості визначеною судом станом на 25 листопада 2009 року та позивачем станом на 17 листопада 2015 року.

За процентами за користування кредитом ця різниця складає 7655,13 доларів США (за курсом Нацбанку станом на день ухвалення рішення за 1 долар США 24,96 грн.) це становить 191072,04 грн.), штраф (процентна складова) становить 799,28 доларів США (19950,02 грн.), пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить 9298,30 доларів США (232085,57 грн.).

Штраф в розмірі 10,78 доларів США умовами договору не передбачений. Згідно п. 6.6. кредитного договору фіксована сума штрафу зазначена в розмірі 250 грн., така вимога позивачем не заявлялась, відтак правових підстав для стягнення фіксованої частини штрафу суд не вбачає.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові № 1077цс15 від 02 вересня 2015 року, пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Як було встановлено судом, пред'явивши 30 листопада 2009 року позов, що випливає з цього ж кредитного договору, до заставодавця ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно, банк скористався наданим йому правом дострокового погашення за кредитом, чим змінив строк виконання основного зобов'язання з 21 лютого 2011 року на 30 листопада 2009 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

В пунктах 11, 12 договору поруки від 27 лютого 2008 року записано, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором; Сторони дійшли згоди, що строк, в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється протягом у 5 (П'ять) років.

Термін повернення кредиту за кредитним договором позивач змінив з 21 лютого 2011 року на 30 листопада 2009 року, пред'явивши 30 листопада 2009 року відповідний позов до суду.

Згідно правової позиції, висловленої Верховний Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року в справі № 6-6цс14 строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі).

З позовом до поручителя ОСОБА_2 позивач звернувся лише 20 січня 2016 року, тобто поза межами строку поруки, який закінчився відповідно 30 листопада 2014 року.

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову. При цьому зустрічний позов підлягає до задоволення повністю.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України. Оскільки первісний позов задоволено на 69,81%, відтак з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суд присуджує понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.20) в сумі 6178,11 грн. (8849,89*69,81%). З ПАТ КБ «Приватбанк» на користь відповідача-позивача ОСОБА_2 підлягають присудженню понесені ним і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.36) в сумі 551,20 грн.

На підставі ч. 4 ст. 559, 1046, 1048, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 80, 88, ч. 2 ст. 197, ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 0802/99 від 27 лютого 2008 року, в сумі 17752,71 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на день ухвалення судового рішення становить 443107,63 грн. (Чотириста сорок три тисячі сто сім гривень шістдесят три копійки), яка складається:

заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 7655,13 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на день ухвалення судового рішення становить 191072,04 грн. (Сто дев'яносто одна тисяча сімдесят дві гривні чотири копійки);

штраф (процентна складова) в розмірі 799,28 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на день ухвалення судового рішення становить 19950,02 грн. (Дев'ятнадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят гривень дві копійки);

пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 9298,30 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на день ухвалення судового рішення становить 232085,57 грн. (Двісті тридцять дві тисячі вісімдесят п'ять гривень п'ятдесят сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 6178,11 грн. (Шість тисяч сто сімдесят вісім гривень одинадцять копійок) понесених ним і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання поруки такою, що припинена задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки № 0802/99/ДП від 27 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 і закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» такою, що припинена.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 551,20 грн. (П'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок) понесених ним і документально підтверджених судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Рівненської області через Зарічненський районний суд Рівненської області.

Суддя: Р.В. Світличний