Справа № 345/2301/15-ц
Провадження № 22-ц/779/2151/2016
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Проскурніцького П.І.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, її представника, яка також є представником позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, представника позивача ОСОБА_7 ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 до ОСОБА_9, третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Гаврилюк Олег Ігорович про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 звернулися в суд з наведеним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_11, який по відношенню до них був чоловіком та батьком. Після його смерті вони звернулися в органи нотаріату м. Калуша із заявами про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги спадкування. 19.05.2015 року приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Гаврилюк О.І. видав їм витяг №40430817 із Спадкового реєстру, з якого вони дізналися, що 12.11.2014 року цим приватним нотаріусом був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_12, згідно якого останній все своє майно заповів ОСОБА_9, яка являється племінницею померлого ОСОБА_11 Вважають даний заповіт таким, що не відповідає вільному волевиявленню заповідача, так як на момент його складання останній внаслідок хвороби був у важкому стані, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. З 27.10.2014 року по 06.11.2014 року ОСОБА_11 перебував на лікуванні в нейрохірургічному відділенні Калуської ЦРЛ, що підтверджується випискою з історії хвороби №11209. Згідно діагнозу у нього встановлено центральний рак правої легені та метастатичне ураження головного мозку, а неврологічний статус: зниження пам'яті, емоційна лабільність. Вважають, що складання спірного заповіту ініціювала відповідач разом зі своєю матір'ю, скориставшись хворобою ОСОБА_11 Крім того, викравши його, вони не давали дітям та онукові побачитися з хворим батьком, не впускали їх у свій будинок, не бажали, щоб їм було відомо про складання заповіту. Таким чином, оскільки в момент складання заповіту ОСОБА_11 не усвідомлював значення своїх дій, то просили визнати даний заповіт від 12.11.2014 року недійсним.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7. Визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_11 в користь ОСОБА_9, посвідчений 12 листопада 2014 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Гаврилюком Олегом Ігоровичем.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що оскаржуване рішення суду є незаконним, таким що ґрунтується на припущеннях, є завідомо неправосудним, а при його ухваленні допущено порушення норм матеріального та процесуального права, зокрема порушено її процесуальні права як сторони в процесі, передбачені ст.ст. 27, 31, 189, 191-194 ЦПК України та принцип змагальності сторін.

Зокрема апелянт зазначає, що на момент подачі позову про визнання заповіту від 12.11.2014 року недійсним позивачі не мали достатніх даних, якими був би підтверджений дійсний психофізичний стан заповідача ОСОБА_11 на момент складання заповіту, а навели лише свої припущення, які в подальшому законним способом доведені не були.

В мотивувальній частині рішення суд в обґрунтування свого висновку по суті справи посилається на показання свідків позивачів: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 Однак, показання цих свідків носять суперечливий характер і мають значні розбіжності з показаннями свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 При цьому в ході розгляду справи розбіжності між показаннями свідків не усунуті та не оцінені судом критично. В рішенні суду відображено свідчення вищевказаних осіб, однак не зазначено показання яких конкретно свідків взято до уваги при ухваленні рішення, а також причину, з якої не враховано показання інших свідків. Крім того, судом взагалі не взято до уваги показання свідка ОСОБА_23, яка є медичним працівником і відвідувала ОСОБА_11 під час перебування його в стаціонарі, а також свідка ОСОБА_24, який заперечив твердження позивачів про неусвідомленість своїх дій заповідачем.

Апелянт зауважує, що показання свідків позивачів стосувалися в переважній більшості складності в родинних стосунках, а не можливості ОСОБА_11 розуміти значення своїх дій та керувати ними. Таким чином за результатом допиту свідків не встановлено жодних конкретних та аргументованих фактів щодо підтвердження припущень позивачів.

На думку апелянта, судом також необґрунтовано залишено поза увагою твердження приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Гаврилюка О.І., який в судовому засіданні підтвердив, що волевиявлення ОСОБА_11 під час посвідчення заповіту 12.11.2014 року було вільним, він був в стані усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, апелянт зазначає, що судом неодноразово було проігноровано клопотання її представника, який заявляв про допит свідка ОСОБА_25, що був лікуючим лікарем ОСОБА_11 під час його госпіталізації та спостерігав за станом його здоров'я після виписки з стаціонару. Таким чином, в справі безпідставно не допитано свідка, який не маючи особистої зацікавленості, з огляду на встановлений та належно задокументований діагноз, міг об'єктивно довести суду дані про стан здоров'я заповідача, усунувши тим самим розбіжності і припущення, на яких ґрунтуються показання інших свідків.

Також апелянт вказує, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції взяв за основу висновок судово-психіатричного експерта №194/20166 від 30.06.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_11 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент складання заповіту 12.11.2014 року. Однак, даний висновок експерта не може бути належним доказом у справі, оскільки ґрунтується на підставі незаконно здобутих документальних даних про психічний стан ОСОБА_11 Так, листом обласної психоневрологічної лікарні №3 від 13.01.2016 року №07/183 ухвалу суду першої інстанції від 30.12.2015 року про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи повернуто без виконання у зв'язку з відсутністю документу, яким підтверджено діагностування психічного захворювання у ОСОБА_11 На усунення зазначених недоліків стороною позивача надано довідку №43 від 14.04.2016 року, видану психіатром Калуської районної лікарні ОСОБА_26, про розлад психіки ОСОБА_11 Проте така довідка є недопустимим доказом, так як видана більше ніж через рік після смерті ОСОБА_11 Крім того, згідно письмової інформації головного лікаря Калуського міського центру первинної медико-санітарної допомоги ОСОБА_27 від 16.09.2016 року №267 лікар ОСОБА_26 не перебуває у трудових відносинах з вказаною медичною установою та не обслуговує населення м. Калуш, а згідно письмової інформації в.о. головного лікаря КЗ «Районна лікарня Калуської районної ради» ОСОБА_28 від 19.09.2016 року №498 в лікарні, де працює лікар психіатр ОСОБА_26, документальних матеріалів (в тому числі амбулаторної картки), які підтверджують проведення огляду хворого ОСОБА_11 немає.

Апелянт стверджує, що в судовому засіданні 12.09.2016 року суд першої інстанції, безпідставно позбавивши її можливості ознайомитися з висновком експерта, не дослідивши належним чином письмові докази та не провівши судові дебати, ухвалив оскаржуване рішення та проголосив вступну і резолютивну частини даного рішення. При цьому суд не взяв до уваги, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи 12.09.2016 року, а її представник в судовому засіданні заявляв клопотання про надання часу та можливості для ознайомлення з висновком експерта та іншими матеріалами справи, в тому числі з медичними документами, які витребовувалися судом з медичних закладів та були надані експерту для проведення експертизи, у зв'язку з чим просив судове засідання відкласти. Однак в порушення ст.ст. 27, 189, 191-194 ЦПК України суд відхилив вказане клопотання. Крім того, в судовому засіданні 12.09.2016 року судом безпідставно було відмовлено і в задоволенні інших його клопотань, а саме: про допит як свідка лікаря ОСОБА_25, про виклик в судове засідання експертів для роз'яснення висновку проведеної експертизи, про проведення судового засідання за обов'язкової участі відповідача ОСОБА_9, про ознайомлення з медичними документами, про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Також апелянт зауважує, що оскільки з висновком судово-психіатричного експерта від 30.06.2016 року вона ознайомилася вже після складання повного тексту оскаржуваного рішення, то, сумніваючись в його правильності і обґрунтованості, вона ініціювала проведення наукової оцінки зазначеного висновку. За змістом висновку №15 від 23.09.2016 року, складеного фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_29, висновок судово-психіатричного експерта №194/2016 від 30.06.2016 року складений з численними порушеннями, які мають істотний характер і, з медичної точки зору, позбавляють експертний висновок доказової цінності. У висновку від 30.06.2016 року експерти не довели, що ОСОБА_11 станом на 12.11.2014 року страждав на тяжкий психічний розлад і не був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відмовити.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_4 та представники позивачів в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечили, просили її відхилити. Рішення суду першої інстанції вважали законним та обґрунтованим.

Третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Калуського міського нотаріального округу Гаврилюк О.І. в судове засідання не з'явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 212, 213 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_11 та ОСОБА_4 були подружжям (а.с. 7 в т. 1).

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, 9 в т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_11 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно 15.05.2015 року (а.с. 10 в т. 1).

Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0629 га, яка розташована на території Калуської міської ради с/т «Енергетик» в урочищі Височанка-Залісся (а.с. 14, 15, 16 в т. 1).

Позивачі звернулися в органи нотаріату Калуського району із заявами про прийняття спадщини як спадкоємці першої черги спадкування. 19.05.2015 року заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_7, яка являється дочкою спадкодавця (а.с. 23 в т. 1), а 29.05.2015 року заяви про прийняття спадщини подали ОСОБА_4 - дружина спадкодавця (а.с. 160 в т. 1) та ОСОБА_5 - син спадкодавця (а.с. 153 в т. 1), тобто позивачі, як спадкоємці за законом першої черги, вчинили дії по прийняттю спадщини.

Також встановлено, що 12.11.2014 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Гаврилюком О.І. посвідчено заповіт ОСОБА_11, відповідно до якого останній все своє майно заповів відповідачу ОСОБА_9 (а.с. 170 в т. 1), яка є племінницею спадкодавця.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами доведено той факт, що на момент складання заповіту 12.11.2014 року ОСОБА_11 не усвідомлював значення своїх дій, а тому наявні підстави для визнання цього заповіту недійсним.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтями 1216, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Наведеним спростовуються доводи апелянта проте, що на момент подачі позову про визнання заповіту від 12.11.2014 року недійсним позивачі не мали достатніх даних, якими був би підтверджений дійсний психофізичний стан заповідача ОСОБА_11 на момент складання заповіту, а навели лише свої припущення, які в подальшому у законний спосіб доведеними не були. Крім того, позивачі, як спадкоємці першої черги за законом, вправі були звернутися в суд з наведеним позовом в силу дії ч. 2 ст. 1257 ЦК України.

Частиною 6 ст. 147 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу, яка передбачає, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року №6-9цс12, висновки якого є обов'язковими для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до цієї ж постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Висновок судово-психіатричного експерта №194/2016 від 30.06.2016 року щодо підекспертного ОСОБА_11 є категоричним. Відповідно до висновку підекспертний ОСОБА_11 страждав органічним ураженням головного мозку змішаного генезу (пухлинного (метастази в головний мозок) ураження, дисциркуляторної енцефалопатії та гідроцефалії) у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно МКХ-10, F 07.9. ОСОБА_11 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент складання заповіту 12.11.2014 року (а.с. 225-234 в т. 1).

Згідно матеріалів справи, зокрема виписки з історії хвороби №11209 від 06.11.2014 р. (а.с. 11, 61-68 в т. 1) ОСОБА_11 з 27.10.2014 р. по 06.11.2014 р. перебував на лікуванні в нейрохірургічному відділенні Калуської ЦРЛ з діагнозом центральний рак правої легені, метастатичне ураження головного мозку із стійким цефалгічно-гіпертензійним, вестибулоатактичним синдромом, порушенням ходьби. Щодо його неврологічного статусу зазначено: асенізація, вегетативні стигми, зниження пам'яті, емоційна лабільність. Наведеним підтверджується твердження позивача ОСОБА_4, що з жовтня 2014 року ОСОБА_11 був у дуже важкому стані. Також такі обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_16

Про неадекватну поведінку ОСОБА_11 під час лікування в Калуській ЦРЛ, яка за словами ОСОБА_4 стала підставою для його виписки з лікарні, підтвердив в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18, який пояснив, що, працюючи рядовим громадського формування Калуської міської ради, в ніч з 05 на 06.11.2014 року він чергував в Калуській ЦРЛ, що підтверджується довідкою Управління з питань надзвичайних ситуацій Калуської міської ради від 29.09.2015 р. (а.с. 128 в т. 1), і його покликали працівники лікарні на п'ятий поверх неврологічного відділення потримати чоловіка, який неадекватний. Коли він зайшов в палату то побачив чоловіка, який щось викрикував. Він притиснув його масою свого тіла до ліжка, а медсестри в той час прив'язали ОСОБА_11 руки до ліжка з метою введення заспокійливого препарату. Після чого він вийшов з палати.

Про збудженість та неадекватність поведінки ОСОБА_11 06.11.2014 року також зазначено в карті виїзду швидкої медичної допомоги (а.с. 182 в т. 1), яка прибула за викликом ОСОБА_4 по місцю проживання ОСОБА_11 Лікарем було проведено його огляд та введено йому аміназин, який застосовується при станах психомоторного збудження, маяченнях, галюцинаціях, страху, судомах (а.с. 233 в т. 1) і дано рекомендації.

Як ствердила в судовому засіданні позивач ОСОБА_4 цього ж дня, 06.11.2014 року близько 20.00 год. до них з чоловіком прийшли апелянт та її матір ОСОБА_19 з чоловіком. Між ними виник конфлікт з приводу домоволодіння по АДРЕСА_1. ОСОБА_19 заявила їй, що вона не отримає даний будинок після смерті чоловіка, а коли ОСОБА_4 попросила покинути приміщення, ОСОБА_19 почала наносити їй удари в область голови, грудної клітки, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження, зокрема забій грудної клітки та струс головного мозку. Також викрали в неї її сумку з грошима, ключами від квартири, про що у неї є відеоматеріали, які вона долучила до заяви в міліцію (а.с. 22 в т. 1). Про наявність у ОСОБА_4 струсу головного мозку підтверджено висновком експерта №54 від 24.03.2015 р. (а.с. 20 в т. 1). За даними матеріалів справи: витягу з кримінального провадження №0001061, рапорту від 10.11.2014 р. №5398, рапорту дільничного інспектора Калуського МВ УМВС Кобути М.І. від 17.11.2014 р. (а.с. 17-19 в т. 1) ОСОБА_4 зверталась в Калуський МВ УМВС з приводу нанесення їй 06.11.2014 р. тілесних ушкоджень ОСОБА_19 та її дочкою у зв'язку з чим було відкрито кримінальне провадження.

За даними довідки №43, виданої 14.04.2016 року психіатром ОСОБА_26 (а.с. 224 в т. 1), 07.11.2014 року ОСОБА_11 оглянуто на дому. Діагноз: розлади психіки та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку, сутінковими розладами свідомості, метастази легень.

Згідно матеріалів справи, а саме заяви ОСОБА_4 від 19.11.2014 року, адресованої Начальнику Калуського МВ УМВС (а.с. 22 в т. 1), 08.11.2014 року ОСОБА_19, ОСОБА_22 та ОСОБА_9, скориставшись її відсутністю в будинку ОСОБА_11, оскільки вона пішла в аптеку по лікарство для останнього, викрали його лежачого, в дуже тяжкому стані, та утримають за місцем проживання по АДРЕСА_2 і не допускають до нього ні її, ні їхніх дітей, ні онуків, ні її родичів. Вона розпитувала сусідів чи не бачили хто вивозив чоловіка. Потім прийшли апелянт з матір'ю ОСОБА_19 і стали вимагати, щоб вона віддала речі чоловіка, документи та лікарство, тобто фактично відбулося викрадення її чоловіка з місця його проживання, у зв'язку з чим вона зверталась в органи прокуратури та міліції.

Апелянт в засіданні апеляційного суду не заперечила, що вони не допускали до ОСОБА_11 ні ОСОБА_4, ні їхніх дітей, ні онуків, ні її родичів, оскільки він сам не хотів нікого їх бачити.

За даними посвідки особи №1/214 від 11.11.2014 р., виданої Калуським РВ УДМС (а.с. в т. 2), ОСОБА_11 отримав тимчасове посвідчення замість паспорта 11 листопада 2014 року, яке дійсне до 11 грудня 2014 року.

Як пояснила в судовому засіданні апелянт, ОСОБА_11 сам звертався в Калуський РВ УДМС за отриманням тимчасової посвідки і ходив її получати. Проте, 12 листопада 2014 року ОСОБА_11 склав від свого імені оспорюваний заповіт, в якому зазначено, що заповіт підписаний особисто та відповідає його волевиявленню. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Гаврилюк О.І за місцем перебування заповідача по АДРЕСА_2 у зв'язку з його хворобливим станом та зареєстрований в реєстрі за №772 (а.с. 170 в т. 1).

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_11 та ОСОБА_4 серії НОМЕР_1 (а.с. 7 в т. 1) таке видано повторно ОСОБА_11 13 листопада 2014 року.

За даними позовної заяви про розірвання шлюбу (копія на а.с. 94 в т. 2) ОСОБА_11 того ж дня (13.11.2014 р.) оформлено цю заяву. 14 листопада 2014 року ОСОБА_11 видав довіреність на ім'я ОСОБА_31 про вчинення дій від його імені.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 01 грудня 2014 року (а.с. 115 в т. 1) шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_4 розірвано. Відповідно до рішення суду сторони в судове засідання не з'явились. Представник позивача надіслав суду заяву, в якій позов підтримав, не заперечив проти заочного розгляду справи та просив справу розглянути у їх відсутності.

В подальшому вказане заочне рішення Калуського міськрайонного суду ухвалою Калуського міськрайонного суду від 05 травня 2015 року скасовано. Відповідно до ухвали Калуського міськрайонного суду від 19 травня 2015 року провадження у справі за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу закрито у зв'язку зі смертю позивача (а.с. 116 в т. 1).

Наведеним підтверджуються доводи позивача ОСОБА_4, що племінниця її чоловіка ОСОБА_9, знаючи про тяжку хворобу її дядька ОСОБА_11, робила все для того, щоб в подальшому після смерті останнього позбавити її та їхніх дітей від права на спадкування.

Судом першої інстанції допитано ряд свідків: ОСОБА_18, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_16, ОСОБА_21, ОСОБА_22

Доводи апелянта про те, що свідки давали різні за змістом пояснення, однак суд не дав їм оцінку, не вказав які свідчення приймає, а які відхиляє і чому, зводяться до переоцінки доказів, що не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК України, за приписами якої суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції дано оцінку свідченням названих свідків в сукупності з іншими наявними доказами, зокрема висновком експерта, на підставі чого суд правильно дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Посилання апелянта на те, що поза увагою суду залишились пояснення приватного нотаріуса Калуського міського нотаріального округу Гаврилюка О.І., свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 не є правовою підставою для скасування судового рішення, адже показання свідків про поведінку особи мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Крім того їхні пояснення не ставлять під сумнів правильність судового рішення.

З урахуванням часу заявлення представником ОСОБА_9 клопотання про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_25, який був лікуючим лікарем ОСОБА_11 під час його госпіталізації та спостерігав за станом його здоров'я після виписки з стаціонару, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що суд безпідставно відхилив таке клопотання її представника, адже справа знаходиться в провадженні суду із червня 2015 року. Представником ОСОБА_31 08.12.2015 року було заявлено клопотання про виклик в судове засідання ряду свідків (а.с. 118 в т. 1), та 09.12.2015 року - про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_25 (а.с. 119 в т. 1). В судовому засіданні 09.12.2015 року судом були допитані свідки, явку яких забезпечила сторона відповідача. ОСОБА_25 в судове засідання не з'явився. В судовому засіданні 09.12.2015 року було оголошено перерву до 30.12.2015 року, в яке не з'явились ні відповідач, ні її представник. І тільки в судовому засіданні 12.09.2016 року представник відповідача зауважив, що не вирішеним залишилось клопотання про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_25 і настоював на його допиті.

Як ствердила в судовому засіданні представник позивача, лікар ОСОБА_25 не бажав приймати участь у справі, відмовивши в їхньому проханні бути свідком в справі.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта і про те, що суд безпідставно відхилив клопотання її представника про виклик в судове засідання експертів для роз'яснення висновку проведеної експертизи, про проведення судового засідання за обов'язкової участі відповідача ОСОБА_9, про ознайомлення з медичними документами, про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки такі клопотання були заявлені представником ОСОБА_31 в судовому засіданні 12.09.2016 року, а провадження в справі відновлено після проведення експертизи ухвалою суду від 08.08.2016 року та призначено в судове засідання на 28.08.2016 року, яке в свою чергу було відкладено за заявою ОСОБА_9 на 12.09.2016 року. Тобто на протязі вказаного періоду в сторони відповідача була можливість ознайомитися з висновком експерта, підготувати запитання для дачі роз'яснень експертом, а також для призначення повторної експертизи, чого ними зроблено не було.

Більше того, апелянтом і в засіданні апеляційного суду не заявлялось клопотання про виклик свідка ОСОБА_25 та про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

Вище наведеним також спростовуються доводи апелянта, що суд, розглянувши справу 12.09.2016 року без її участі, позбавив її можливості ознайомитися з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи.

Не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права - ст. ст. 189, 191-194 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що вона не була належним чином повідомлена про розгляд справи 12.09.2016 року спростовуються журналом судового засідання від цього дня (а.с. 12 -14 в т. 2), за даними якого представник відповідача ОСОБА_31 був присутнім в судовому засіданні. Отже, знав про розгляд справи. А в силу ч. 5 ст. 76 ЦПК України вручення судової повістки представникові особи, яка бере участь у справі, вважається врученням повістки і цій особі.

Наведеним журналом судового засідання від 12.09.2016 року спростовуються і доводи апелянта про те, що суд не провів судові дебати. За фіксацією в журналі судового засідання (а.с. 14 в т. 2) судові дебати розпочались в 15:47:07 год., виступили позивач ОСОБА_4, представники позивачів. В 16:06:41 год. надано слово ОСОБА_31, який замість промови в судових дебатах, висловив заяву про відновлення судового засідання.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно обґрунтував рішення висновком судово-психіатричного експерта №194/2016 від 30.06.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_11 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент складання заповіту 12.11.2014 року, оскільки даний висновок експерта не може бути належним доказом у справі, так як ґрунтується на підставі незаконно здобутих документальних даних про психічний стан ОСОБА_11 - довідки №43 від 14.04.2016 року, виданої психіатром Калуської районної лікарні ОСОБА_26, про розлад психіки ОСОБА_11 Проте така довідка є недопустимим доказом, так як видана більше ніж через рік після смерті ОСОБА_11 Крім того, згідно письмової інформації головного лікаря Калуського міського центру первинної медико-санітарної допомоги ОСОБА_27 від 16.09.2016 року №267 лікар ОСОБА_26 не перебуває у трудових відносинах з вказаною медичною установою та не обслуговує населення м. Калуш, а згідно письмової інформації в.о. головного лікаря КЗ «Районна лікарня Калуської районної ради» ОСОБА_28 від 19.09.2016 року №498 в лікарні, де працює лікар психіатр ОСОБА_26, документальних матеріалів (в тому числі амбулаторної картки), які підтверджують проведення огляду хворого ОСОБА_11 немає.

Такі доводи апелянта не узгоджуються з матеріалами справи. Довідка №43 від 14.04.2016 року про огляд ОСОБА_11 07.11.2014 року на дому по АДРЕСА_1 в м. Калуші була видана на запит представників позивача в законний спосіб на підставі ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с. 222-224 в т. 1). Крім того, апелянт мав можливість переконатися в достовірності даних довідок, так як на запит адвоката ОСОБА_3 надана відповідь за №498 від 19.09.2016 р. Комунального закладу «Районна лікарня Калуської районної ради», в якій чітко зазначено, що лікар ОСОБА_26 дійсно оглядала хворого ОСОБА_11 (а.с. 62 в т. 2).

Хибним є посилання апелянта, що висновок експертів ґрунтується на вказаній довідці. Відповідно до супровідного листа Калуського міськрайонного суду від 11.03.2016 року разом з ухвалою суду про призначення експертизи, в розпорядження експерта було надіслано матеріали цивільної справи, амбулаторну карту ОСОБА_11, медичну карту амбулаторного хворого ОСОБА_11, медичну карту стаціонарного хворого №11209 ОСОБА_11 (а.с. 216, 219 в т. 1). При цьому слід зауважити, що експертами у висновку дається аналіз записам лікаря психіатра саме з амбулаторної карточки, а не з довідки, зокрема те, що хворий був у край важкому стані, на запитання не відповідав, нікого не впізнавав, важко дихав, недоступний мовному контакту, дезорієнтований в часі та просторі, не критичний і зокрема діагностовано розлад психіки (а.с. 228, 229 в т. 1).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд не допустив порушень оцінки висновку експертизи в сукупності з іншими доказами, наданими сторонами.

Не погоджуючись з висновком експерта апелянт посилається на висновок №15 від 23.09.2016 р. фахівця у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_29, який має повну вищу медичну освіту, науковий ступінь кандидата медичних наук, вищу кваліфікаційну категорію із спеціальності «судова-психіатрична експертиза», перший кваліфікаційний клас судового експерта, експертний стаж 17 років (а.с. 66-71 в т. 2), відповідно до якого висновок судово-психіатричного експерта від 30.06.2016 року №194/2016 відносно ОСОБА_11 складений з порушеннями нормативних та методичних вимог, а підсумкові експертні висновки у ньому не є науково обґрунтованими.

Однак, такий висновок фахівця у галузі психіатрії не спростовує експертний висновок посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи. Адже він є фізичною особою - підприємцем, не попереджався про кримінальну відповідальність за надання неправдивого висновку, в його розпорядженні не було матеріалів справи і піддавати сумніву на підставі його висновку як фахівця, висновок експертів та їхній кваліфікаційний клас є недопустимим.

З урахуванням того, що відповідач ОСОБА_9 була відсутньою при розгляді справи 12.09.2016 року, колегією суддів також оцінюється висновок почеркознавчого дослідження підпису від імені ОСОБА_11 від 28.09.2016 року №1909 (а.с. 104-109 в т. 2), за змістом якого підпис та рукописний запис: «ОСОБА_12», зображення яких містяться в електрофотокопії заповіту від 12.11.2014 року, складеного від імені ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9, виконаний самим ОСОБА_11. Патологічних змін почерку, які проявляються у осіб із хронічними психічними захворюваннями або тимчасовим розладом душевного стану не виявлено.

Колегія суддів розцінює даний висновок як неналежний доказ на спростування висновку судово-психіатричного експерта від 30.06.2016 року №194/2016 відносно ОСОБА_11 Крім того зауважує, що стороною позивачів не ставилось під сумнів, що підпис та рукописний запис: «ОСОБА_12» виконаний не ним.

Щодо заяви ОСОБА_11 до Калуського УМВС від 11.11.2014 року (а.с. 110-112 в т. 2), то така судом не оцінюється, адже апелянт не надала її суду першої інстанції, та не навела обставин у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості надати такий доказ суду першої інстанції, а в силу ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції хоч і допустив неповноту оцінки доказів в судовому рішенні в порушення вимог ст. 212 ЦПК України, проте правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а саме ст. ст. 225 ч. 1, 1257 ч. 2 ЦК України і правильно вирішив спір по суті та з урахуванням того, що внаслідок винесення апеляційним судом області власного рішення результат по суті спору не зміниться, тому судове рішення суду першої інстанції слід залишити без зміни, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 12 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча Горейко М.Д.

Судді: Бойчук І.В.

Проскурніцький П.І.