Провадження № 2-2102/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Кучерині Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про скасування постанови про звернення стягнення на майно боржника та звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який мотивує тим, що 05.03.2012 головним державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Сергою Н.І. відкрито виконавче провадження №31516384 з примусового виконання рішення суду про стягнення з нього на користь ПАТ «Альфа-Банк» боргу в сумі 17575,92 грн. Одночасно 05.03.2012 в рамках виконавчого провадження №31516384державним виконавцем винесено постанову про арешт належного йому майна та оголошення заборони на його відчуження. 29.12.2012 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. 19.06.2015 він звернувся до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з належного йому майна, який був накладений на постановою державного виконавця від 05.03.2012. Листом від 23.09.2015 заступника начальника ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Пилипчук О.Г. в знятті арешту йому було відмовлено.

Зазначає, що арешт майна порушує його права та законні інтереси як власника майна, оскільки обмежує його правомочності щодо користування та розпоряджання майном. Він як власник майна на підставі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З наведених підстав просить скасувати постанову відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві № 31516384 від 05.03.2012 року про звернення стягнення на його майно винесену головним державним виконавцем Сергою Н.І. на підставі виконавчого листа № 6-958 виданого 21.09.2011 р. Новозаводським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» боргу в сумі 17575, 92 грн, звільнити з під арешту все його майно.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав суду заяву, у якій просить розглядати справу у відсутності свого представника.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05.03.2012 головним державним виконавцем ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Сергою Н.І. відкрито виконавче провадження №31516384 з примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» боргу в сумі 17575,92 грн.

Одночасно 05.03.2012 в рамках виконавчого провадження №31516384 державним виконавцем винесено постанову про арешт належного ОСОБА_1 майна та оголошення заборони на його відчуження.

29.12.2012 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

19.06.2015 ОСОБА_1 звернувся до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з належного йому майна, який був накладений на постановою державного виконавця від 05.03.2012.

Листом від 23.09.2015 заступника начальника ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві Пилипчук О.Г. в знятті арешту ОСОБА_1 було відмовлено.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права.

В пункті 3 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

У частині першій статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно частини першої статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Пунктом 4 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

У справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби (пункт 20 згаданої постанови Пленуму ВССУ).

Як видно з матеріалів справи, позивачем фактично оскаржується дії та бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту з майна у разі закінчення виконавчого провадження.

Оскільки позивач є стороною виконавчого провадження, дії та бездіяльність державного виконавця належить оскаржувати у порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

Отже, позивачем неправильно обраний спосіб захисту його суб'єктивних прав.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 8, 10, 11, 57-61, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про скасування постанови про звернення стягнення на майно боржника та звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: