Справа № 523/6968/16-ц
Провадження №2/523/3171/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"16" листопада 2016 р. Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Бузовського В.В.,

при секретарі Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності, -

встановив:

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом та просили визнати за ними право власності по 1/4 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м. В обґрунтування вимог посилалися на те, що їм на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року належить на праві спільної часткової власності по 1/4 частині кожному квартира АДРЕСА_1, яке зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 29.01.2007р. На даний час вони мають намір розпорядитися належним їм майном, але вчини будь які правочини не можуть у звязку із втратою оригіналу правовстановлюючого документу. Дублікат договору отримати не можуть оскільки необхідна заява всіх співвласників, але відповідачка і третя особа, які мають у власності також по 1/4 частині зазначеної квартири, в квартирі не проживають, місце їх знаходження невідомо, що унеможливлює подання спільної заяви на отримання дублікату договору купівлі-продажу.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль «Тойота Каріна» р/н НОМЕР_1 за набувальною давністю. В обґрунтування цієї вимоги посилався на те, що зазначений автомобіль було придбано під час шлюбу із ОСОБА_3 та саме на її імя було зареєстровано право власності на автомобіль. Після розірвання шлюбу в 2009 році, автомобіль залишився в його користуванні. Таким чином, посилаючись на вимоги СК України та ст. 344 ЦК України, зазначає, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, частки у праві спільної часткової власності є рівними, отже йому належить 1/2 частина автомобіля та його колишній дружині також 1/2 частка, а враховуючи те, що він добросовісно заволодів автомобілем, користується ним відкрито та автомобіль знаходиться в його володінні з 2009 року, вважає, що має право на визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля, що належить його колишній дружині, за набувальною давністю.

Представник позивача ОСОБА_1, вимоги позову підтримав.

Від позивача ОСОБА_2, надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 33).

Відповідачка та третя особа в судове засідання не зявилися про місце та час його проведення повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою про повернення судових повісток без вручення у звязку із не проживанням відповідачки та третьої особи за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 39, 40).

Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, про що не заперечував представник позивача.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05.11.1988 року по 30.09.2009 року (а.с. 13). ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності (по 1/4 частині кожному) належить квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 23.01.2007 року реєстровий № 339, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН» 29.01.2007р., (а.с. 8, 9). Також встановлено, що ОСОБА_1, та ОСОБА_2, втратили оригінал договору купівлі-продажу, отримати дублікат якого не можливо, оскільки відсутня спільна заява співвласників квартири, зокрема згода ОСОБА_3, та ОСОБА_4, місце проживання яких позивачам невідоме.

В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 в частині визнання за ними права власності по 1/4 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м., підлягають задоволенню.

Крім того, встановлено, що під час шлюбу, а саме 17.06.2008 року, подружжя ОСОБА_1, та ОСОБА_3, придбали автомобіль «Тойота Каріна» 1994 року випуску, р/н НОМЕР_1, який був зареєстрований на імя ОСОБА_3, (а.с. 12) та користувачем якого був ОСОБА_1 Після розірвання шлюбу, а саме з 30.09.2009 року автомобіль залишився в користуванні ОСОБА_1, із будь якими вимогами з приводу транспортного засобу, ОСОБА_3, до ОСОБА_1, не зверталася.

В силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст. 68 СК України, Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 369 ЦК україни, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

В силу ст. 370 ЦК України, Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Статтею 364 ЦК України визначено, що Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Статтею 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми права слід дійти висновку про те, що ОСОБА_1, не заволодів чужим майном, а користується майном, що є його та ОСОБА_3, спільною сумісною власністю, отже користування автомобілем ОСОБА_1, здійснюється зі згоди іншого співвласника ОСОБА_3 Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, з приводу користування майном, що є у спільній сумісній власності, не регулюються ст. 344 ЦК України. Виниклі між сторонами правовідносини, з приводу спільного сумісного майна, поширюються положення Глави 26 ЦК України, але позивач із такими вимогами до суду не звертався.

На підставі ст.ст. 344, 392 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 64, 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4 про визнання права власності задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 64,7 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м.

В частині вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: