Провадження №22-ц/784/151/16
Провадження № 22ц/784/151/16 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

17 лютого 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,

із секретарем: Харитоновою І.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року

за її заявою

про зміну способу виконання судового рішення

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 та ухвалено про стягнення на її користь з відповідачки ОСОБА_3 166 000 грн. 00 коп. боргу за договором позики та 1 660 грн. судових витрат.

6 листопада 2015 року позивачка ОСОБА_2 звернулася із заявою про зміну способу виконання рішення суду від 19 лютого 2015 року шляхом визнання за нею права власності на належне відповідачки ОСОБА_3 майно у вигляді будинку та магазину за адресою: місто Миколаїв, вулиця Бузька, 39.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову про задоволення її заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши цивільну справу і перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачкою вимоги призведуть не до зміни способу виконання рішення суду, а до зміни його змісту, що не відповідає положенням статті 373 ЦПК України.

З такими мотивами слід погодитися.

Так, у відповідності до правової позиції Верховного Суду, викладеної ним 25 листопада 2015 року при розгляді цивільної справи №6-1829цс15, слідує, що при набранні рішення законної сили воно є обовязковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба, як єдиний орган примусового виконання, зобовязана прийняти всі необхідні заходи для його виконання.

У частині першій статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Така ж норма міститься і в статті 373 ЦПК України.

Поняття «спосіб і порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Вони означають визначену рішення суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

За такого, висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення заяви про зміну способу є вірними, так як вимоги позивачки стосуються не зміни способу виконання судового рішення, а зміни обраного нею способу захисту, передбаченого статтею 16 ЦК України, зі стягнення боргу за договором позики (примусового виконання обовязку в натурі - пункт 5 частини 2 статті 16 ЦК України) на визнання права власності на нерухоме майно (визнання права пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України).

Окрім цього, за матеріалами справи вбачається, що позивачкою виконавчий документ за судовим рішенням до примусового виконання не подавався та виконавче провадження за ним не відкрито.

Тому суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду.

Керуючись статтями 303, 307, 312, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді