Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

02.09.2015 позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимог в ході судового розгляду просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження належними йому 9/20 частин житлового будинку по АДРЕСА_1 шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку та примусового виселення з жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору дарування від 06.08.2015 йому належить 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1. У вищезазначеній частині житлового будинку зареєстровані та проживають відповідачі по справі, які добровільно знятися з реєстрації та звільнити приміщення не бажають. Реєстрація та проживання відповідачів перешкоджають позивачу повноцінно використовувати належну йому на праві власності частину житлового будинку, крім цього покладає на позивача додатковий тягар щодо його утримання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_5 жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди ОСОБА_6 у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю шляхом примусового виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали на нього апеляційну скаргу , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на неповноту та необ'єктивність з'ясування обставин справи. Зокрема зазначали, що ОСОБА_7 (дарувальник) спірного житла будучи інвалідом першої групи, хворий на психічне захворювання та не розуміючи значення своїх дій та не може керувати ними, частину спірного будинку, власником якого він є, подарував сторонній особі -позивачу, який ОСОБА_7 помістив у хоспіс, а сам пред'явив позов до суду, колишніх членів сім'ї власника про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку та виселення. Іншого житла вони не мають, а тому захищають свої права у способи, визначені законом, звертаючись до судових та інших інстанцій. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24.10.2008 року у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог сторонами не оскаржується,а тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі займають спірну частину будинку без законних на те підстав, перешкоджаючи позивачу користуватися та розпоряджатися його власністю.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 06.08.2015 між ОСОБА_7 (Дарувальник) та ОСОБА_6 (Обдаровуваний) був укладений договір дарування, згідна якого дарувальник безоплатно передає у власність обдарованому належну йому на праві приватної власності 9/20 часток житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, а обдаровуваний приймає у дар 9/20 часток житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та має розміри житлової площі 115,4 кв.м., загальної площі 163,1 кв.м.

Відповідно до довідки ф-3 в спірній квартирі зареєстровані дарувальник ОСОБА_7 та відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Тобто, з наведеного вбачається, що відповідачі проживали у вказаній квартирі як члени сім'ї власника - ОСОБА_7.

Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_6 посилався на те, що він є новим власником квартири відповідно до договору дарування, проте відповідачі добровільно звільнити спірну квартиру відмовляються.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У силу вимог ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За правилами ст. 150 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 383 ЦК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Положенням ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідачами у справі не оспорюється те, що вони не є членами сім'ї позивача ОСОБА_6 та він не надавав їм згоди на користуватися належною йому на праві власності частиною будинку.

Отже, право користування членів сім'ї власника частиною будинку кореспондується та є похідним від права власності на частину будинку попереднього власника ОСОБА_7

Таким чином, з моменту укладення договору дарування частини будинку від 06 серпня 2015 року, право власності ОСОБА_7 припинилося в силу ст. 346 ЦК України й, відповідно, припинилося право користування не тільки самого власника, а й усіх членів його сім'ї, та виникло у ОСОБА_6, який в свою чергу не надавав згоди на користування спірною частиною будинку відповідачам.

Апеляційний суд вважає безпідставними посилання відповідачів на те, що вони весь час проживають на спірній жилій площі, іншого житла не мають та мають право користуватися спірним житловим приміщенням, оскільки таке право користування житлом припинилося після укладення договору дарування від 06 серпня 2015 року.

В силу вимог ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ураховуючи те, що відповідачі не є членами сім'ї нового власника частини будинку, дозволу на їх вселення у цю частину новим власником надано не було, право користування було припинене з часу укладення договору дарування частини будинку, суд першої інстанції, обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_6 про зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та примусового виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1, так як таким шляхом усунено перешкоди у користуванні власністю.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав до задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга відповідачів не містить, і в ході апеляційного розгляду сторона відповідачів таких не надала. Посилання відповідачів на стан здоров'я дарувальника ОСОБА_7 не були предметом розгляду зазначеного спору між сторонами, а тому і не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, колегія суддів вважає, що підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: