Справа № 487/8795/15-ц
Провадження № 2/487/438/16
РІШЕННЯ

Іменем України

16.05.2016 року м.Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого-судді Карташевої Т.А.

секретаря Уманського І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача нарахованої та не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що з 1 квітня 2011 року по 5 жовтня 2015 року він працював на посаді радника генерального директора. При звільненні йому не була виплачена заробітна плата за період з листопада 2014 року по 5 жовтня 2015 року, а також компенсація за невикористану щорічну відпустку. Загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 33750,65 грн. Позивач просить стянути з відповідача вказану суму заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 05.10.2015 року по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 3781 грн. 58 коп., моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Позивач в судовому засіданні не був присутнім, надавши заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково, пояснив, що станом на 11.02.2016 року заборгованість підприємства по заробітній платі перед позивачем становить 31 936 грн. 18 коп. і виникла вона внаслідок тяжкого фінансового становища на підприємстві, оскільки Міністерство оборони не перераховує кошти. Інші позовні вимоги не визнав, посилаючись на наступні обставини. Компенсація втрати частини заробітної плати у зв*язку з порушенням термінів її виплати буде нарахована на момент виплати позивачу заборгованості і сплачена одночасно зі сплатою заборгованості по заробітній платі. Підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку також відсутні, оскільки підприємство опинилося у дуже скрутному фінансово-господарському стані: постановами державних виконавців накладений арешт на рухоме та нерухоме майно заводу та оголошено заборону про його відчуження, заборгованість підприємства тільки по заробітній платі складає 22 000 000,00 грн., наявна заборгованість перед бюджетами всіх рівнів і кредиторська заборгованість, накладений арешт на банківські рахунки підприємства. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не обгрунтовані, оскільки описані в позові негативні фактори з життя позивача та їх взаємозв*язок з відсутністю фактичного розрахунку при звільненні нічим не підтверджені. В подальшому представник відповідача до суду не з*явився двічі, про причини неявки суд не сповістив, про дату судового засіданні був повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, та не заперечувалось сторонами, що з 01.04.2011 року ОСОБА_1 працював в ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» на посаді радника генерального дректора. 5 жовтня 2015 року наказом відповідача №111-к від 02.10.2015 року він був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 6).

В день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме ОСОБА_1 була нарахована, але не виплачена заробітна плата. До часу розгляду справи з позивачем не проведено повного розрахунку. Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі станом на 11.02.2016 року заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 31936 грн. 18 коп., яка виникла з листопада 2014 року по жовтень 2015 року. Як встановлено судом, між сторонами не існує спору про розмір суми заробітної плати, належної до виплати позивачу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до роз*яснень, наданих в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Наявність вини відповідача у затримці розрахунку з позивачем при звільненні не спростована. Посилання підприємства на скрутне майнове становище не може бути взятим до уваги, оскільки відповідачем надано постанову про арешт коштів боржника ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» від 24.11.2015 року, тоді як позивач звільнений до цього часу - в жовтні 2015 року, тобто вказаний документ не відноситься до часу звільнення позивача з роботи. При цьому представник відповідача в судовому засіданні посилався на те, що арешт на майно підприємства накладався ще з 2010 року, що перешкоджало сплачувати заробітну плату працівникам. Але позивач прийнятий на роботу в 2011 році, тоді як при відсутності можливості для оплати праці підприємство не повинно було приймати на роботу працівників. Як вбачається з довідки про заробітну плату, заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем з*явилася лише в 2014-2015 рр., тобто накладення арешту на майно до зазначеного періоду не було перешкодою для виконання зобов*язань перед позивачем. Таким чином, суд вважає, що підприємство мало можливість, приймаючи на роботу позивача, оплатити йому заробітну плату.

Інших доказів, які б свідчили про неможливість своєчасного проведення розрахунку з позивачем при звільненні відповідач не надав.

За таких обставин суд вважає, що в день звільнення позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з вини ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара», а тому є підстави для застосування наслідків, встановлених ст. 117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У даному випадку двома останніми місяцями роботи, що передували звільненню позивача, є серпень та вересень, проте у вказаний період позивач перебував на лікарняному, тому до розрахунку мають прийматися виплати за попередні два місяці роботи, а саме: червень і липень 2016 року.

Із матеріалів справи вбачається, що за 14 робочих днів червня 2015 року позивачу було нараховано 5872 грн. заробітної плати, у липні 2015 року за 15 робочих днів 3553 грн. 65 коп.

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача становить: (5872 грн. + 3553,65 грн.) : (14 + 15) = 325 грн. 02 коп., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, тривалість якого 157 робочих днів (за період з 06.10.2015 р. по 19.05.2016 р.), становить 51028 грн. 14 коп.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-III та Постановою КМУ від 21.02.2001 р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, визнано, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Компенсація втрати частини заробітної плати (доходу) у зв'язку із порушенням строку виплати позивачу, з розрахунку позивача, який оспорений не був, складає 3781 грн. 58 коп.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже, в розумінні вказаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Таким чином, у зв'язку з тим, що порушення законних прав ОСОБА_1 з боку відповідача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд, виходячи із принципу добросовісності, розумності та справедливості вважає можливим стягнути на користь позивача моральну шкоду у сумі 1000 гривень.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,20 гривень у дохід держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 158, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 47, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 31 936 (тридцять одна тисяча дев'ятсот тридцять шість) гривень 18 (вісімнадцять) копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 51028 (п*ятдесят одна тисяча двадцять вісім) гривень 14 (чотирнадцять) копійок, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 3781 (три тисячі сімсот вісімдесят одна) гривня 58 (п*ятдесят вісім) копійок, моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень, з утриманням Державним підприємством «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» з цих сум передбачених законом податків та обов*язкових платежів при їх виплаті.

Допустити негайне виконання рішення в межах сплати платежу за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» в дохід держави судові витрати з оплату судового збору в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 (двадцять) коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т.А. Карташева