У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на частину квартири, та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, встановлення факту окремого проживання подружжя, встановлення факту перебування на утриманні, за касаційною скаргою ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_10, на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому просила, в порядку виділу частки із спільної сумісної власності подружжя, яке набуте за час шлюбу із ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, визнати за нею право власності на Ѕ частини кватири АДРЕСА_1.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що зазначена квартира є об'єктом права спільної сумісної власності її та колишнього чоловіка ОСОБА_11, оскільки була придбана ними у період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 27 березня 2003 року, та оформлена на ОСОБА_11

Після розірвання шлюбу, яке відбулося 27 липня 2007 року, питання поділу спільного майна між нею та ОСОБА_11 не вирішувалось.

Про порушення своїх майнових прав вона дізналась після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_11, який померІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки його мати ОСОБА_12 створює їй перешкоди у отриманні свідоцтва про право власності на Ѕ частину квартири, відмовляючи у наданні їй правовстановлюючих документів.

У травні 2015 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись до суду із зустрічним позовом, який в процесі розгляду справи уточнили, та просили: визнати за ними право власності по 1/2 частині спірної квартири за кожним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11; встановити факт окремого проживання померлого ОСОБА_11 та ОСОБА_6 з січня 2003 року по червень 2006 року у зв'язку із припиненням між ними шлюбних відносин; встановити факт перебування ОСОБА_11 на утриманні ОСОБА_7 з січня 2003 року по 06 жовтня 2004 року.

Вимоги за позовом обґрунтовували тим, що спірна квартира належала ОСОБА_11 на праві особистої приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2003 року, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_11 за кошти у розмірі 9 121,00 грн, які належали ОСОБА_7 Крім того, з січня 2003 року ОСОБА_6 та ОСОБА_11 фактично припинили шлюбні відносини.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7, ОСОБА_8 відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2015 року рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 31 липня 2015 року скасовано в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позовних вимог.

В решті рішення суду залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_10, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, в частині відмови у задоволенні її позовних вимоги, та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення судуапеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що заявником оскаржується рішення суду апеляційної інстанцій тільки в частині відмови в задоволенні позовних вимогза первісним позовом, то колегія суддів вважає за недоцільне виходити за межі касаційної скарги та переглядати рішення суду апеляційної інстанції в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, в частині задоволення позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_6, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, виходив із того, що спірна квартира не може бути визнана об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки незважаючи на те, що квартира була придбана під час шлюбу, ОСОБА_9 не довела того, що джерелом її набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тому за нею не може бути визнано право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Зазначені висновки суд апеляційного судувідповідають вимогам матеріального і процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 22 грудня 1995 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, який розірвано 10 лютого 2006 року. Від шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_11 мають сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 липня 2003 року, ОСОБА_11 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер.

Відповідачка ОСОБА_7 04 вересня 2013 року звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_11, зазначивши в заяві, що крім неї інших спадкоємців немає.

ОСОБА_8, на момент смерті свого батька був неповнолітнім, тому із заявою про прийняття спадщини звернувся 17 січня 2015 року, після досягнення ним повноліття.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_9 зазначала про те, що вказаний спір виник лише після смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_11, у зв'язку із бажанням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 успадкувати усю спірну квартиру, однак вказана квартира була спільною сумісною власністю подружжя, тому вона має право на виділ своєї частки із спірної квартири.

Згідно із ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,

якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку.

Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

З урахуванням вказаних вимог закону, суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини по справі, належно перевірив та надав правову оцінку доказам та дійшов до правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог за первісним позовом, оскільки спірна квартира була придбана хоча й у період шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_6, але за кошти матері колишнього чоловіка ОСОБА_11 - ОСОБА_7, тому спірна квартира не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Наведені в касаційній скарзі доводи ОСОБА_6 про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя не спростовують висновків апеляційного суду та зводяться до переоцінки досліджених судом апеляційної інстанцій доказів у справі, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції правильно встановлені та належно перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, в інтересах якої діє ОСОБА_10, відхилити.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова