АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/2384/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/464/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 9 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Братіщевої Л.А.

суддів: Грищенко Н.М., Михайлів Л.В.

при секретарі: Петренко К.І.

за участю: відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння за договором зберігання, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулись до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що в 2010 році між нею та ОСОБА_2 було укладено усний договір зберігання грошових коштів у розмірі 2000 доларів США, що еквівалентно 46000 грн., згідно якого вона передала відповідачу на центральному ринку м. Орджонікідзе вказані кошти на безоплатне зберігання до часу, коли вони їй будуть потрібні та згідно домовленості відповідач повинна була повернути кошти в м. Орджонікідзе.

05 вересня 2015 року на центральному ринку м. Орджонікідзе вона звернулась до ОСОБА_2 з проханням повернути гроші, передані їй на зберігання, однак відповідач відповіла, що кошти у неї відсутні, оскільки вона передала їх на зберігання братові, обіцяла повернути, а потім взагалі відмовилась, що можуть підтвердити свідки.

08 вересня 2015 року вона звернулась до правоохоронних органів з метою притягнення відповідача до відповідальності за незаконне утримання її грошових коштів в сумі 2000 доларів США, однак отримала відповідь із зазначенням, що ОСОБА_2 відмовилась від того, що отримувала на зберігання її гроші та порадили звернутись до суду з відповідним позовом.

Просила суд зобовязати ОСОБА_2 повернути належні їй 2000 доларів США, а у разі неповернення стягнути з відповідача на її користь вказану суму в гривневому еквіваленті, що складає 46000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської областівід 21 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння за договором зберігання відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Зазначає, що договір зберігання вважається укладеним з моменту передачі речі зберігачу, факт передачі нею коштів відповідачу для зберігання підтверджують свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, поясненням яких суд дав невірну оцінку. Вважає, що на підставі пояснень свідків вона підтвердила факт передачі коштів.

Крім того, вказує, що через свій похилий вік вона не знала, що треба укладати письмову угоду з відповідачем, однак дійсно передавала ОСОБА_2 два рази по 1000 доларів США з проміжком часу приблизно в тиждень, але цьому не придала значення, оскільки в загальному обємі передала 2000 доларів США

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було дотримано вимоги закону щодо укладання правочину в письмовій формі, а також не було доведено тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, а саме: не надано доказів щодо передачі нею відповідачу грошових коштів на зберігання та укладення між ними договору зберігання грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ст. 942 ЦК України, зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Статтю 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Зберігач зобов'язаний передати плоди та доходи, які були ним одержані від речі. Тотожність речі, яка була прийнята на зберігання, і речі, яка була повернута поклажодавцеві, може підтверджуватися свідченням свідків.

Згідно ст. 953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною 1 ст. 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Чинним законодавством України розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян встановлений в 17 грн., в тому числі і станом на 2010 рік, а сума 2000 доларів США, еквівалент якої в розмірі 46000 грн., позивач просить стягнути з відповідача в разі неповернення коштів, перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_3 зазначила, що факт передачі відповідачу грошових коштів в розмірі 2000 доларів США підтверджується тільки поясненнями свідків, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невиконання позивачем письмової форми правочину є підставою для відмови в задоволенні позову, а посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що через свій похилий вік вона не знала, що треба укладати письмову угоду з відповідачем, колегія суддів не приймає до уваги.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На думку колегії, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів щодо передачі відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 2000 доларів США на зберігання та укладення з відповідачем договору зберігання вказаних грошових коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась до Орджонікідзевського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з заявою про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності, однак, відповідно до висновку за матеріалами перевірки заяви від 06.10.2016 року, встановити або підтвердити факт передачі ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2, не надається можливим, що унеможливлює правову кваліфікацію дій ОСОБА_2 відповідно до чинного законодавства, у звязку з чим перевірка по суті була закінчена та зазначено, що факти, зазначені в заяві, не знайшли свого підтвердження (а.с. 4, 8).

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, а частиною 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що факт передачі нею коштів для зберігання відповідачу підтверджують свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, поясненням яких суд, ніби то, дав невірну оцінку, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки, як зазначив суд в рішенні, зазначені свідки безпосередньо не бачили наявність у позивача грошових коштів в розмірі 2000 доларів США та не могли зазначити дати передачі вказаних коштів відповідачу. Крім того, як вбачається з рішення суду та не оспорюється позивачем, вона має близькі та дружні стосунки із зазначеними свідками, тому суд першої інстанції обґрунтовано надав критичну оцінку поясненням цих свідків.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, на думку колегії, в достатньо повному обсязі встановив права і обовязки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.А. Братіщева

Судді: Н.М. Грищенко

ОСОБА_6