Ухвала
31 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Кузнєцова В.О., Євтушенко О.І., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради, Міністерство оборони України, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за касаційною скаргою квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницький на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:
У вересні 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницький (далі КЕВ м. Хмельницький) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, посилаючись на те, що гуртожиток, що знаходиться по АДРЕСА_1 , належить державі в особі Міністерства оборони України та перебуває на балансі відділу. В кімнаті № 83 проживає відповідач з неповнолітнім сином ОСОБА_3 та донькою ОСОБА_2 без належної правової підстави.

Оскільки відповідачі відмовляються в добровільному порядку виселитися з вказаної кімнати, просив позов задовольнити шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2015року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 17 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі КЕВ м. Хмельницький просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.
Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.
Судом установлено, що ОСОБА_4 згідно наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 26 вересня 1994 року з 01 листопада 1994 року призвана на військову службу за контрактом і на підставі розпорядження командира їй для проживання надано в користування кімнату АДРЕСА_2 , що належить Міністерству Оборони України.
Наказом командування військової частини № 115/1/3650 від 21 серпня 1998 року ОСОБА_5 звільнено з військової служби за скороченням штатів.
Після звільнення ОСОБА_4 продовжила проживати в оспорюваній кімнаті, іншого житла не отримувала.
Крім того, відповідно до довідки управління КЕВ м. Хмельницький відповідачі зареєстровані в зазначеній кімнаті з 26 травня 2000 року.
Відповідно до ст. 47 Конституції Україниніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 127 ЖК Української РСР житлові будинки і житлові приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Гуртожитки можуть використовуватися для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки.

Так ст. 125 ЖК Української РСР передбачено, що не підлягають виселенню із службових жилих приміщень військовослужбовці та особи, які з ними проживають, які звільнені зі служби за скороченням чисельності чи штату працівників.
За правилами ст. 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон) забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, без попереднього надання їм (їх сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до ч. 1 ст. 20 цього Закону.

Згідно зі ст. 1 Закону сфера його дії поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної та комунальної власності.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов вірного й обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав, заявлених у позові, а саме ст. 391 ЦК України, оскільки відповідач разом з дітьми на законних підставах проживає у спірному гуртожитку з 1994 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.
Доводи касаційної скарги КЕВ м. Хмельницькийвисновків судів не спростовують.
Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Таким чином, оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.
Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницькийвідхилити.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 грудня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Хмельницької області від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Кузнєцов

О.І. Євтушенко

Г.І. Мостова