22-ц/775/487/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Безрук Т.В.
Суддя-доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Лоленко А.В.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, в якому в остаточній редакції (після ухали суду про залишення без розгляду позову в частині визнання недійсним договору за ч. 1 ст. 231 ЦК України - т. а.с. 106-107), посилається на наступне. 22 березня 2008 року між ним та його сином ОСОБА_4 було укладено договір дарування жилого будинку АДРЕСА_1 Донецької області, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за реєстровим № 653. Проте, цей договір ним був підписаний внаслідок хворобливого стану здоров'я, обумовленого перенесеними у 2003, 2005, 2008 роках ішемічними інсультами, що негативно вплинуло на його здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними під час учинення цього правочину. Просив визнати недійсним такий договір від 22 березня 2008 року з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, поновивши строк позовної давності, пропущений з поважних причин.

Рішенням Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 Донецької області, укладений 22 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 653. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4, який підтримав доводи скарги, розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_5, від якої надійшли письмові заперечення проти скарги, дослідивши письмові матеріали справи і оригінали медичних документів, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 22 березня 2008 року між сторонами укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Новоазовської державної нотаріальної контори за № 653, згідно якого позивач ОСОБА_2 подарував відповідачу ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 Новоазовського району Донецької області, розташований на земельній ділянці Сєдовської селищної ради Новоазовського району Донецької області (а.с.108).

З виписки з амбулаторної карти на ім'я ОСОБА_2 вбачається, що у позивача діагностуються наслідки перенесених повторних ішемічних інсультів в басейні ЛCMA в 2003-2005-2008 роках, у вигляді легкого правостороннього гемипарезу, афатичних розладів, транзиторно ішемічні атаки в басейні ЛСМА 2-3 рази на тиждень. В 2005 році у хворого повторно розвивається ішемічний інсульт в басейні ЛСМА, внаслідок якого залишається стійкий неврологічний дефект у вигляді порушення мовлення, правостороннього гемипарезу. Хворий неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні за місцем проживання, в терапевтичному відділенні ІНВХ м. Донецька, неврологічному відділенні MЛ № 5 м. Маріуполя, наглядався у невропатолога та терапевта, постійно вживає медикаменти. Не зважаючи на лікування, стан хворого погіршився в січні 2008 року, приєднались приходящі порушення мозкового кровообігу в системі МА, під час яких з'явились різка слабкість в правій половині тіла, повна відсутність речі, різкий головний біль. Приступи повторились 2-3 рази на тиждень. На МРТ головного мозку: ознаки перенесених раніше лакунарних інфарктів в ВББ та ЛСМА (а.с. 12).

Згідно виписки з історії хвороби на ім'я ОСОБА_2 вбачається, що з 22 серпня 2005 року по 9 вересня 2005 року останній перебував на стаціонарному лікуванні в ІНВХ ім. Гусака АМН України м. Донецька в ангіоневрологічному відділені. Після проведеного лікування встановлений діагноз «Ішемічний інфаркт мозку в лівому басейні ЛCMAз легким правостороннім геміпарезом, помірно вираженої моторної афазії, змішаного бульбарного синдрому 07.08.2005, атеросклеротичного стенозу, ГХ 3 ст., атеросклеротичного кардіосклерозу СНІ, безболісної ішемії міокарду» (т. 1 а.с.13).

Відповідно до висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи Комунальної установи «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської міської Ради» № 65 від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_2 в період підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультиінфарктной деменції. В період часу (22 березня 2008 року) ОСОБА_2 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 98-102).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що наявність правових підстав для визнання недійсним відповідно до ст. 225 ЦК України договору дарування житлового будинку, укладеного між сторонами, підтверджується зібраними у справі доказами, зокрема висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи, проведення якої було обов'язковим відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», та яким встановлено, що ОСОБА_2 на момент укладення оспорюваного правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Крім того, судом прийнято до уваги і свідчення допитаних в судовому засіданні свідків, які показали, що на початку 2008 року стан здоров'я позивача був незадовільний, останній проявляв незвичну для нього поведінку, плутався в словах та іменах. З урахуванням стану здоров'я позивача, наявність у нього ряду хронічних захворювань та періодичне перебування на лікуванні, суд дійшов висновку, що строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, тому у відповідності зі ст. 267 ч. 5 ЦК України не застосовував до спірних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (правова позиція Верховного Суду України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14).

В сенсі роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 16 вищезгаданої постанови № 9, правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Як з'ясовано, по справі була проведена амбулаторна судово-психіатрична експертиза експертною комісією КУ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» у складі трьох експертів, кожен з яких має понад 20-річний стаж роботи за фахом, які були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. В ході експертизи були проаналізовані медичні документі та безпосередньо досліджуваний позивач. За висновком експертизи № 65 від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_2 на момент укладення договору внаслідок перенесених на фоні церебросклероза гіпертонічної хвороби, дисциркуляторної енцефалопатії, неодноразових гострих порушень мозкового кровообігу мав порушення психічної діяльності: уповільнення темпу психічної діяльності, торпідність і в'язкість мислення, зниження пам'яті на події поточні і недовго минулі, нецілеспрямованість суджень, складнощі концентрації і переключення уваги в поєднанні з емоційною лабільністю, легкодухістю, слізливістю, а також виникнення психопродуктивних порушень у вигляді бредових ідей, що в сукупності призвело до порушення його соціального функціонування, зниження критичних і адаптаційних здібностей. На підставі цього експертна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_2 в період підписання договору дарування (22 березня 2008 року) виявляв хронічний стійкий психічний розлад у формі мультиінфарктной деменції, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

За положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції проаналізовано експертний висновок про тимчасову нездатність позивача, здобутий у встановлений процесуальним законом спосіб, оцінений в сукупності з іншими доказами.

Такими доказами, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину, в даній справі є: досліджені судом медичні відомості, що є у справі, а також досліджені судом апеляційної інстанції оригінали медичних документів, в тому числі амбулаторна картка позивача № 5344, на яких будується мотивувальна частину експертного висновку № 65.

А також іншими доказами, що підтверджують зовнішні обставини стану здоров'я позивача на момент вчинення правочину, що унеможливлювали адекватне сприйняття позивачем обставин вчинюваного правочину.

Так, допитані свідки пояснювали про поведінку і стан здоров'я позивача (т. 1 а.с. 40-40в, 91-91г).

Лікар-психіатр Новоазовської ЦРЛ ОСОБА_6 пояснив, що ОСОБА_2 є його пацієнтом. Обласною психіатричною лікарнею в 2013р. позивачеві встановлено психіатричне захворювання - органічний, бредовий, шизофренічний розлад. Ураження тканин головного мозку призводить до змін функцій головного мозку, атеросклероза, деменції (слабоумства). Ступінь деменції встановлюється СМЕ, вона впливає на здатність розуміти свої дії.

Секретар Сєдовської селищної ради ОСОБА_7 казала, що напередодні укладення угоди у ОСОБА_2 був поганий стан здоров'я, він плакав, коли не зміг виразити свою думку. А пізніше він їй розповів, що на час укладення угоди він не усвідомлював, що і навіщо він робить.

Донька позивача ОСОБА_8 і його зять ОСОБА_9 засвідчили погане почуття позивача напередодні угоди внаслідок перенесення інсульту, що виразилось в заговорюванні, плутанні в словах, обривках незавершених фраз.

Крім того, досліджувальна і мотивувальні частини висновку експертизи № 65 узгоджуються в частині виявлення захворювань і стану здоров'я позивача висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи Обласного центру судово-психіатричної експертизи м. Донецьк від 27 березня 2013 року (акт № 156а), проведеної по іншій справі, на якому відповідач ґрунтує свої заперечення проти позову. Так, актом № 156а засвідчено, що в період укладання договору дарування 22 березня 2008 року ОСОБА_2 виявляв органічне ураження головного мозку (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, наслідки перенесених інсультів в 2003, 2005, 2008 роках) церебрастенічний сіндром (органічне емоціонально-лабільний (анестичний) розлад). Експертною комісією досліджені відомості амбулаторної картки позивача № 5344, де мається запис терапевта від 13.01.2008р., тобто за 10 тижнів до укладення договору дарування, про скарги ОСОБА_2 на головний біль, порушення мовлення, головокружіння, шаткість про ходьбі, слабкість.

Аналогічні скарги хворого на головокружіння, головні болі, шаткість і слабкість вбачаються і в записах в амбулаторній карті ОСОБА_2 від 24 травня 2007 року, а також і 28 лютого 2008 року, тобто за 3 тижні до дати укладення договору від 22 березня 2008 року.

До того ж, у акті № 156а зацитовані пояснення відповідача ОСОБА_4 про те, що він помічав у батька після інсульту у 2005р. психічні розлади, втрату пам'яті.

В-решті, експертною комісією в акті № 156а від 27 березня 2013 року не зроблено однозначного висновку про абсолютну здатність або нездатність позивача розуміти значення своїх дій та можливість керувати ними при укладенні оспорюваного договору.

Зважаючи на наведені, зібрані в достатньому обсязі і проаналізовані судом першої інстанції докази, що впевнюють колегію суддів в правильності висновків суду, не є ґрунтовними доводи апеляційної скарги відповідача з приводу того, що позивач неодноразово звертався до суду із позовом про визнання договору недійсним з різних підстав, втілюючи у зміст заяв повне розуміння добровільного відчуження будинку на користь відповідача, обставин укладення угоди і орієнтування в подіях та правових питаннях.

Та обставина, що позивач страждає гіпертонічною хворобою, ішемічною хворобою серця, атеросклеротичним кардіосклерозом, тобто неврологічним, а не психічним захворюванням, на чому акцентує увагу в апеляційній скарзі відповідач, не спростовує виявлених експертною комісією у позивача нервових зрушень у вигляді мультиінфарктної деменції на момент укладення оспорюваного правочину, що є наслідком раніше перенесених позивачем хвороб, які негативно вплинули на здатність дарувальника усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Некоректність сформульованого питання на експертизу, в якому, на погляд заявника міститься відповідь, не вплинуло на виконання експертною комісією обов'язку надати об'єктивний висновок щодо психічного стану здоров'я досліджуваної особи саме на момент укладення правочину.

Вказані в оскаржуваному рішенні суду відомості (епікриз) про перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні у відділенні № 3 ОКПБ м. Донецька в 2013 році з діагнозом органічне марення (шизофреноподібний) розлад, тобто через 6 років після укладення оспорюваного правочину не мають істотного значення для вирішення даного спору і не є визначальним доказом, оскільки предметом дослідження в справі є психічний стан здоров'я позивача на момент укладення договору в 2008 році. Доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу, поєднані з його незгодою у використанні експертами Дніпропетровської клінічної психіатричної лікарні інформації про психіатричну хворобу позивача у 2013 році (епікризу № 1055), не впливають на правильність висновків суду про виявлення захворювання і неможливість позивача розуміти значення своїх дій та керувати ними саме на момент правочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням сторін та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон (ч. 1 ст. 225 ЦК України), вимоги ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що під час укладання договору від 22.03.2008р. позивач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для визнання недійсним такого договору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду відповідачем не надано і в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Новоазовського районного суду Донецької області від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Т.Г.Ігнатоля

А.В.Лоленко