Справа № 362/7105/15-ц Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/1174/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 11.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені ОСОБА_3» про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі, стягнення невиплачених заробітної плати, вихідної допомоги при звільненні, грошової допомоги у звязку з виходом на пенсію як науковець та компенсації за вимушений прогул,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що 01 жовтня 2010 року він був прийнятий на посаду завідувача лабораторії наукових досліджень конструкцій та провайдингу перспективних машин у відділ науково-експериментальних досліджень та конструювання засобів випробувань Державної наукової установи «Український науково-дослідний інститут прогнозування та випробування техніки і технологій для сільськогосподарського виробництва імені ОСОБА_3» за строковим контрактом № 16к від 01 жовтня 2010 року та наказом № 293к від 08 жовтня 2010 року. Трудові відносини між сторонами відновлювались неодноразово на ту ж саму посаду за новими строковими контрактами: № 17к від 20 грудня 2010 року, наказом № 362к від 20 грудня 2010 року та діючим контрактом № 15 від 26 серпня 2011 року терміном до 31 грудня 2016 року.

30 січня 2012 року відповідач без внесення змін до контракту перевів позивача з посади завідувача лабораторії на посаду провідного наукового співробітника тієї ж лабораторії, а в подальшому з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України звільнив позивача з цієї посади за скороченням штатних посад згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 129к від 25 вересня 2014 року.

Вважаючи звільнення незаконним з підстав порушення його права на переважне залишення на роботі, ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення, яким поновити його на роботі на посаді провідного наукового співробітника; стягнути з відповідача на його користь частково невиплачену йому вихідну допомогу в розмірі 7 868 грн., компенсацію за вимушений прогул з дня звільнення 01.10.2014 року по 30.09.2015 року в розмірі 35 808 грн., невиплачену позивачу заробітну плату за січень та лютий 2012 року в сумі 5 968 грн., січень березень 2014 року в сумі 8 952 грн., неповністю виплачену заробітну плату за січень березень 2013 року в сумі 4 519 грн. та за квітень вересень 2014 року в сумі 11 327,50 грн., всього на суму 30 766,5 грн. Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошову допомогу у зв»язку з виходом на пенсію, як наукового працівника, в розмірі 17 904 грн. та понесені по справі витрати по наданню правової допомоги в розмірі 800 грн.

Також позивач просив поновити йому пропущений строк для звернення до суду з даним позовом, вказуючи на те, що він пропустив його з поважних причин.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення є обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 01 жовтня 2010 року до 30 вересня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується укладеними між ним та відповідачем контрактами (а.с.6-11).

30 вересня 2014 року позивача звільнено з роботи відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги згідно із ст. 44 КЗпП України, що підтверджується наказом УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого від 25 вересня 2014 року № 129 к (а.с.12, 88).

Відповідно до наказу УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого № 9к від 27 січня 2014 року працівників інституту та філій до 01 лютого 2014 року повідомлено, що в результаті упорядкування структури та зміни штатного розпису УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого вони можуть бути звільнені за скороченням штату (посади), а також наказано у визначений термін, керуючись чинним законодавством і за погодженням з профспілковим комітетом, підготувати наказ про звільнення працівників згідно з п. 1 ст. 40 та ст. 492 КЗпП України та бухгалтерії провести виплату звільненим працівникам вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку та компенсацію відпустки. З вказаним наказом позивач був ознайомлений 28 січня 2014 року (а.с.86).

Згідно п. 3 наказу № 110к УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого від 07 серпня 2014 року начальнику відділу кадрів УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого (ОСОБА_4Б.), директорам Львівської філії (ОСОБА_5М.), Південно-Української філії (ОСОБА_6П.), Миргородської філії (ОСОБА_7М.), Харківської філії (ОСОБА_8А.) наказано повідомити до 08 серпня 2014 року всіх працівників про можливе звільнення за скороченням штату (посади) та здійснити процедуру вивільнення працівників згідно з чинним законодавством (а.с.87).

29 грудня 2014 року за вх. № 1129/372 ОСОБА_2 звернувся із заявою на імя директора УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого, в якій довів до відома директора про неправомірне його переведення з посади завідувача лабораторії на посаду провідного наукового співробітника та в подальшому незаконного його звільнення з роботи, та вимагав поновити його на роботі та виплатити грошову компенсацію за час вимушеної відсутності його на роботі (а.с.89).

20 січня 2015 року УкрНДІПВТ ім. Л.Погорілого надано відповідь на лист ОСОБА_2 від 29.12.2015 року (а.с.90-91).

Відповідно до розрахунку заробітної плати за вересень 2014 року, станом на 01 вересня 2014 року заборгованість відповідача перед ОСОБА_2 відсутня (а.с.107).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строків звернення з позовом до суду, визначених ст. 233 КЗпП України, та відсутності підстав для поновлення цих строків, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Дана норма містить вичерпний перелік обставин, з настанням яких починається перебіг зазначеного строку.

В разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум в день звільнення середній заробіток виплачується включно по день фактичного розрахунку, тобто по день, коли працівнику виплачено борг по заробітку.

Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 25 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, - наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок, є підставою до застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення розрахунку незалежно від тривалості його затримки.

З матеріалів справи вбачається, що трудову книжку позивач ОСОБА_2 отримав 20 березня 2015 року, а розрахунок з ним був проведений 15 жовтня 2014 року.

З позовом про поновлення на роботі та стягнення з відповідача належних йому грошових сум, позивач ОСОБА_2 звернувся 20 жовтня 2015 року, пропустивши таким чином строк звернення до суду як з вимогою про поновлення на роботі, так і з вимогою про стягнення з відповідача невиплачених йому грошових коштів.

Згідно ст. 234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Доказів поважності причин пропуску строків звернення з позовом до суду позивачем суду надано не було, в зв»язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку та відмову в задоволенні позову в зв»язку з пропуском позивачем строків звернення з позовом до суду.

Доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Оскільки судом першої інстанції повно і всебічно зясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: