Справа № 369/3056/15-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2748/16 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 4 30.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Березовенко Р.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частину у спільному майні та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру від 29 березня 1994 року вони, а також ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_4 були співвласниками квартири АДРЕСА_1. Зазначали, що після прийняття ОСОБА_2 в дар відповідної частки та успадкування ними належних спадкодавцям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 часток, їх частки у спірній квартирі становлять по 2/5, у кожної, тобто, їм на праві спільної часткової власності належить 4/5 частини квартири, а відповідачу ОСОБА_4 належить 1/5 частини. Спору щодо розміру часток у спірній квартирі між сторонами немає. Зазначали, що відповідач ОСОБА_4 розірвав шлюб з ОСОБА_3 та залишив спірну квартиру, в якій не проживає більше 18 років без поважних причин, оскільки змінив постійне місце проживання та втратив інтерес до вказаного житла.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 на даний час не перебуває у родинних відносинах з іншими співвласниками спірної квартири, спільне користування нею через неприязні стосунки між сторонами та її реальний поділ, з урахуванням інтересів співвласників, є неможливими, а також враховуючи, що припинення права відповідача на його частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, позивачі просили припинити право власності ОСОБА_4 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/5 частини спірної квартири та перерахувати з депозитного рахунку Державної судової адміністрації у Київській області на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/5 частину вартості квартири у розмірі 5 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/5 частини вказаної квартири. Також перераховано з депозитного рахунку Державної судової адміністрації у Київській області на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за 1/5 частину вартості спірної квартири у розмірі 5 000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за нею права власності на 3/5 частини спірної квартири, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з'ясування судом обставинам, що мають значення для справи. При цьому вказує, що суд першої інстанції невірно встановив розмір часток спірної квартири належних позивачам, оскільки судом не враховано, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 жовтня 1995 року та договору дарування 3/10 частин квартири від 08 серпня 2014 року, ОСОБА_2 належить 1/2 частини спірної квартири, а ОСОБА_3 - 3/10 частини спірної квартири. Тобто, позивачам на праві спільної часткової власності належить 4/5 частини спірної квартири.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 належить 1/5 частина спірної квартири, який залишив її за власною ініціативою і не проживає в ній більше 18 років без поважних причини, оскільки змінив місце проживання та втратив до спірної квартири інтерес, а позивачі, як співвласники квартири, мають право вимагати припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні на підставі ст.365 ЦК України. Оскільки позивачу ОСОБА_2 належить 2/5 частини спірної квартири і нею понесені витрати на грошову компенсацію відповідачу за належну йому частку та, враховуючи відсутність заперечення іншого позивача ОСОБА_3, суд дійшов висновку про визнання за позивачем ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину спірної квартири, яка належала відповідачу ОСОБА_4

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Керуючись ч.3 ст.303 ЦПК України, колегія суддів не може погодитись з висновками суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 29 березня 1994 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Після прийняття ОСОБА_2 в дар відповідної частки та успадкування нею і ОСОБА_3 належних спадкодавцям ОСОБА_5 і ОСОБА_6 часток, позивачам належить по 2/5 частини спірної квартири, кожній. Тобто, позивачам на праві спільної часткової власності належать 4/5 частини спірної квартири, а відповідачу ОСОБА_4 належить 1/5 частини квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.119 ЦПК України, саме позивач визначає зміст позовних.

Пунктами 1,2 ч.6 ст.130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову, вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов`язаний уточнити позовні вимоги, визначити суб'єктний склад спору залежно від характеру правовідносин.

По справі встановлено, що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4, єспіввласниками спірної квартири.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просили припинити право власності ОСОБА_4 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати лише за ОСОБА_2 право власності на 3/5 частини спірної квартири. Разом з тим, ОСОБА_3, яка також є позивачем у справі, не просила визнати за нею права власності на частку у спірній квартирі.

Отже, встановивши, що співвласником спірної квартири також є ОСОБА_3, яка самостійних вимог про визнання за нею права власності на частку у майні, що належить ОСОБА_4, не заявляє, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визнаючи право власності на частку у спірному майні лише за ОСОБА_2, фактично вирішив питання про права та обов'язки ОСОБА_3 щодо цього майна, яка не є відповідачем у даній справі.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213-215 ЦПК України на вказані обставини уваги не звернув, не перевірив чи буде відповідати вимогам закону задоволення позову в обраний позивачами спосіб, не з'ясував можливість уточнення позовних вимог, а також не правильно визначився із суб'єктним складом спору у даних правовідносинах та дійшов передчасного висновку про вирішення справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства позбавлений можливості вирішення питання щодо суб'єктного складу сторін у справі та залучення співвідповідачів до участі у справі, у зв'язку з чим не може усунути вказані вище порушення та правильно вирішити спір.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за нею права власності на 3/5 частини спірної квартири, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, посилаючись на неповне з'ясування судом обставинам, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Правовий аналіз вказаної норми свідчить про те, що одночасно з припиненням права власності особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, визнається право власності на вказану частку за іншими співвласниками.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 про скасування рішення суду в частині визнання за нею права власності на 3/5 частини спірної квартири та залишення в силі рішення суду в частині припинення права власності ОСОБА_4 на 1/5 частину спірної квартири, буде суперечити вимогам ст.365 ЦК України.

З огляду на викладене вище, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо його законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні допущено порушення норм процесуального права, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частину у спільному майні та визнання права власності- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді